Jean Vanier:
promluvy z retreatu „Ježíš přišel, aby vše obnovil“

(Amatérský překlad z kazet natočených kdysi v Irsku. Přepis mluveného slova působí místy divoce, ale stejně... :-) hlinik@fss.muni.cz  

Kazeta první 
... aby naše skořápka se rozlomila. A my vyšli obnovení,... abychom obnovili svět. Ježíš přišel, aby učinil všechny věci novými, aby učinit novými nás. Změnit nás, proměnit nás. Řekl bych „rozlomit nás k otevřenosti“. 
Proč jsme tak uzavření? 
Bojíme se. 
Nejsme si vždy jistí čeho se bojíme. Pravděpodobně se bojíme, že nám někdo ublíží, že nás odmítne, že nás neocení, bojíme se bolesti. Během tohoto týdne půjdeme společně, aby nás Ježíš mohl trochu rozlomit k otevřenosti. Aby to, co je v nás nejnádhernější začalo kvést. 
Chci začít čtením docela krátkého textu z prvního listu milovaného apoštola Jana jeho učedníkům a církvi (z Efezu?). Myslím, že Jan nás může naučit mnoho o tom, co je to milovat, protože je blízko Ježíši. A učí nás přijmout naše rozlomení k otevřenosti. A o tom to celé je: přijmout „rozlomení  k otevřenosti“.
„Milovaní, milujte jeden druhého.Láska je z Boha a ten, kdo miluje, je z Boha zrozen a Boha zná. Kdo nemiluje, nepoznal Boha, protože Bůh je láska... Milovaní, jestliže nás Bůh tak miloval, i my se máme navzájem milovat. Boha nikdy nikdo neviděl, ale jestliže se milujeme navzájem, Bůh v nás zůstává a jeho láska v nás dosáhla svého cíle.“ 
O tom  to celé je. Milujme se navzájem. Protože láska je z Boha a člověk, který miluje, je zrozen z Boha a zná Boha. Smím-li to tak nazvat ...projdeme malou cestu do toho, co je láska. 
Jak se po cestě lásky přibližujeme, pravděpodobně objevíme spoustu barier. Naší zlomenosti. A začneme objevovat, že příliš nemilujeme. Máme rádi sami sebe, jsme hodně soustředěni na sebe. Nebo milujeme naši skupinu, skupinu, ke které patříme. Ale bojíme se druhých. 
Tak je retreat cestou také do bolesti. Protože jak objevujeme naši průměrnost, jak objevuje naše vnitřní zábrany, jak objevujeme vnitřní zdi, které nás brání, abychom nebyli zraněni – to je poměrně bolestivé. A my potřebuje vstoupit do této bolesti, abychom krok za krokem objevili, že potřebujeme Svatého Ducha, že potřebuje být znovuzrozeni, potřebujeme určitou sílu, která do nás vstoupí, která nás rozlomí k otevřenosti.        
Není vždy snadné objevit, o čem láska je. Možná máme docela falešnou představu toho, o čem to je. Svatý Pavel v listu Korintským píše, co je láska. Říká, že láska není mluvení v jazycích, různých jazycích, o charismatických projevech, není to dokonce ani mít víru, která může hory přenášet. Není to dokonce mít dar proroctví (?), není to dokonce rozdat všechno co máme chudým. Není to dokonce ani vydat své tělo k upálení a být mučedníkem. Pak říká: láska je být trpělivý. To je docela jednoduché. Být trpělivý. Být laskavý. Přijmout druhé tak, jak jsou. A vy víte, co je trpělivost. To znamená zůstat otevřený vůči někomu, kdo nás opravdu dokáže rozhodit. 
A o tom je život komunity. Před několika měsíci jsem byl v Zimbabwe. Je to nádherná země. Bolestiplná v mnoha ohledech. Začali jsme novou komunitu archy v Zimbabwe, nedaleko  Harari (?), na jeho předměstí. Tam jsme přijali Mouzese. Ne velkého Mouzese, kterého známe z písma, ale jen docela malého Mouzese. 
A tento malý Mouzes lehával, nebo spíš pomalu umíral na ulicích. Mladý muž  s hlubokým postižením. Nikdo nevěděl, kdo jsou jeho rodiče. A on umíral na ulici. Policista ho našel a přivedl do nemocnice. A Elizabeth – koordinátor archy v Africe, kde máme nyní čtyři komunity – ho našla v nemocnici.
Mouzes jenom ležel uzavřený sám v sobě. Fyzicky uzavřený. Víte, když uvidíte na vás letět kámen, uděláte asi takhle... Když se bojíme, uzavíráme se.
Když se cítíme milovaní, víme, že jsme v bezpečí, otevíráme se. Člověk, který se bojí, se uzavírá. A člověk, který ví, že je v bezpečí se otevírá. V nemocnici, kde žil po čtyři roky, se Mouzes pouze schovával. Protože se cítil být zranitelným. Děti jsou velice zranitelné. Malé dítě, jako Mouzes, který měl mozkovou obrnu, jeho  pohyblivost byla vysoce omezená stejně jeho kapacita vyjadřovat se... A každé dítě je velice zranitelné. My všichni jsme zranitelní. Každý z nás může být zraněn. A malé děti jsou ještě více zranitelné. Protože se nemají jak bránit. Jsou bezmocné, křehké, zranitelné. 
Dítě, které cítí, že není milováno, se musí bránit. Protože ochránce, matka nebo otec, nejsou přítomni. Samozřejmě v nemocni, kde byl měl vlídné sestry, které ho nakrmily, umyly, ...Ale nebyl tu nikdo, kdo by mu řekl "ty jsi můj milovaný syn a já tě mám rád. A cítím vůči tobě závazek. Patříme jeden ke druhému." 
Jak víte, dítě samozřejmě potřebuje jídlo a být umýváno. A také potřebuje mámu. Potřebuje tátu. Někoho, kdo  mu řekne „Jsi můj. Mám tě rád. Jsi vzácný. Jsi důležitý. Jsi můj milovaný syn...(ze kterého mám radost?)“.
A toto potřebuje každé dítě. 
Jestliže dítě tuto lásku nepřijímá - co se stane? Jestliže nejste milovaní, cítíte, že nejste lásky hodní. To je velice bolestivé...cítit že nejsem hodný lásky. Jestliže mě nikdo nechce, jestliže se cítím zrazený, tak je to proto, že nejsem dobrý. To je bolestivé. Zahrnuje to něco jako pocit viny: nejsem dobrý. Pocit zahanbení: nikdo mě nechce. Uvnitř toho pocitu bolesti je pocit „chci  zemřít“. Některé děti chtějí zemřít. Možná, že někteří z těch lidí, které jsme přijali, kteří žili dlouho v institucích chtějí zemřít. Když nejste milovaní, když vás nikdo nechce a když se nejste schopní bránit, proč žít? Nemáte touhu žít. Jen po smrti. 
Mouzes přišel do naší komunity, byl přijat naší komunitou .. bylo to docela krásné, přijel jsem čtyři měsíce poté a on už se začal otevírat. Jeho tvář se začala proměňovat, jeho tělo bylo méně napjaté, ...více a více byl schopen říci: „Jsem u vás v bezpečí.“ 
Je ohromující věc, jak láska lidi proměňuje. Láska lidi proměňuje. Když víme, že jsme milováni, měníme se. Chci mluvit o této proměně lásky. To nám něco řekne o našem vztahu  k Ježíši. Jaký je náš vztah k Ježíši? Víme, že jsme milovaní? Cítíme se s ním v bezpečí? A nebo musíme sami sebe bránit před Ježíšem? Můžeme nechat padnou naše ochranné bariery a nechat Ježíše vstoupit do našeho života? Skutečně věříme v lásku? V to, že jsme milovaní? Skutečně věříme, že se Ježíš o nás stará? O nás? Ne jen o naši skupinu, ale o mě osobně? 
Zvláštní věc, když naslouchám lidem, zjišťuji, že spoustu lidí má obtíže uvěřit tomu, že se o ně Ježíš stará. Spoustu těžkostí v tom uvěřit, že jsou milovaní a Bohu vzácní. A to je něco, co se pokusíme prohloubit společně. Co je to za Ježíšovu lásku ke mě a ke každému z nás, která nás promění? 
Malý jedenáctiletý chlapec, mentálně postižený, šel ke svému prvnímu přijímání...Byla to nádherná oslava, krásná liturgie. A po obřadu následovala rodinná oslava. Strýc přišel za matkou a říká: „No nebyla to nádherná liturgie?“ A je smutné, že ničemu nerozuměl. 
Chlapec to slyšel a se slzami v očích řekl: „Neměj strach mami. Ježíš mě má rád takového, jaký jsem.“ Můžeme to říct? A nebo říkáme „Ježíš nás miluje, když...“ Když jsem laskavý ke své ženě, ke svým dětem. Když se víc modlím. Když, když , když,... Věříme v bezpodmínečnou lásku? V lásku, která oceňuje (dává cenu?)? Protože za to stojím? My se vždy necítíme, že za to stojíme a tak si nejsme jisti tím, že jsme milovaní. Je docela důležité objevit, co tento malý chlapec myslel. Co to  pro nás znamená. Skutečně věříme, že jsme pro Ježíše vzácní? 
Řekněme si několik slov o tom, co je láska. 
Nemyslím si, že pro malého Mouzese je láska pouze dávat mu jídlo, koupat ho...Myslím, že milovat je v zásadě druhému něco odhalit. Co druhému odhalujeme, když ho milujeme? A co Mouzes potřeboval?  To co Mouzes nejvíce potřeboval byl někdo, kdo by mu řekl: „Jsi vzácný. Jsi  důležitý. Máš cenu. A je důležité, aby si rostl a dal své dary lidstvu. Jsi velmi důležitý.“ 
Bolestí mnoha lidí s postižením je, že se necítí být důležití. Že tak jak jsou je nikdo nechce. Cítí, že zraňují lidi svým postižením. Cítí, že je nikdo takhle nechce. My se možná také cítíme, že nejsme dobří. Že jsme někoho zklamali, že jsme zklamali sami sebe. Možná jsme zklamali Ježíše, manžela, ženu, děti, naše rodiče, možná také cítíme, že jsme zklamáním. Sami v sobě zklamaní. Možná, že každý z nás potřebuje někoho, kdo mu řekne „jsi vzácný. Jsi důležitý“. Ale ne to jen říct, protože my všichni víme, že slova mohou lhát. Potřebujeme víc než to. Potřebuje to nějak ukázat. 
A jak my ukazujeme lidem, že jsou vzácní? Jak ukazujeme Mouzesovi, že je vzácný...Abychom mu pomohli pohnout se od poničeného sebeobrazu „nejsem dobrý“, k pozitivnímu sebeobrazu „jsem důležitý“? „Jsem důležitý pro Ježíše, jsem důležitý pro církev, jsem důležitý pro společnost a mám dary, které mám dát společnosti, lidem. Jsem povolán být znamením lásky.“ Jak ukazujeme lidem, že jsou vzácní? Jak to ukazujeme Mouzesovi? 
Pozorností, něžností, způsobem jak nasloucháme, způsobem, jak se snažíme rozumět, způsobem, jak se dotýkáme, způsobem, jak se na lidi díváme. To všechno lidem ukáže, že jsou důležití, že jsou vzácní, že mají něco, co mohou přinést. A že svět je potřebuje, Ježíš je potřebuje. Pomoci lidem z jejich uzavření v depresi – a my víme, že deprese je strašlivý pocit nehodnosti, pronikající do našeho vědomí, děsivý pocit „nejsem dobrý, nemám na to, nevím jak milovat“. Určitá zlomenost, která nás zaplaví. 
Nějak musíme objevit, nebo nám musí být pomoženo objevit „Ne, nejsi nehodný. Jsi vzácný. Jsi vzácný pro  Boha. Vzácný pro Ježíše.“
Když jsem jel z letiště, potkal jsem Pascala. On mnoho nemluví. A řekl mi, posunkovou řečí (... předvádí gesta..) "Budu se za tebe modlit, až budeš v Irsku." 
On má poslání. Ví, že může pro  někoho něco dělat. Ví, že je důležitý. A nějak v této své intuici říká: „Budu s tebou v Irsku, budu se za tebe modlit“. Řekl jsem mu: „Ano, já tě opravdu potřebuji“. 
Pascal začíná vědět, že je důležitý. Protože jestli se nebude modlit, něco bude chybět. Potřebujeme tě. Bylo mu zjeveno, že je má cenu. A že může dělat něco nádherného. 
A to co potřebuje Pascal, to potřebuje každý z nás. Potřebujeme cítit, že můžeme dělat něco nádherného. Že naším malým způsobem můžeme pracovat pro mír. Naším malým způsobem můžeme věci měnit. Můžeme z našeho světa udělat lepší místo, kde je více lásky, více vzájemného přijetí, kde všichni více pracujeme, abychom zjevili Ježíšovu tvář. Kde všichni spolupracujeme, aby bylo v našem světě více lásky, více míru, více spravedlnosti. 
Milovat znamená ukázat, odhalit lidem, že jsou důležití. Není vždycky snadné ukázat lidem, že jsou důležití. Cítím, já sám cítím, že nejsem důležitý. Když se cítím bez odvahy, .. víte víra, víra je něco výjimečného. Víra je vidět lidi, vidět náš svět, církev, minulost, naši zemi, jako je vidí Bůh. Víra je vidět lidi jako je vidí Ježíš. 
Ne je vidět pouze z pohledu našeho zranění, naší potřeby se potvrdit nebo podle našich strachů a ztráty odvahy, či našich obranných postojů, naší potřeby dokazovat. Víra je vidět lidi, jako je vidí Ježíš. A nejen je vidět jako je vidí Ježíš, ale také je milovat, jako je Ježíš miluje. To zní jednoduše. A všichni víme, že to není jednoduché. Znamená to, že potřebuji být proměněn. To znamená, že moje oči se musí proměnit v oči Boží, abych je viděl jako je vidí Bůh. Vidět lidi s postižením, jako je vidí Bůh. Vidět lidi, kteří jsou odlišní. Kdo patří k jiným církvím nebo zemím, vidět je jako je vidí Bůh. 
Ten, kdo přichází změnit naše srdce z kamene založené na strachu,...  ...  jestliže máme srdce z kamene, které se snaží držet lidi daleko, protože se bojíme, a tak se chráníme, jestliže se necítíme bezpečně, bojíme se zranění jako malý Mouzes... uzavíráme se. Potřebujeme být proměněni, být zrozeni shůry. Potřebujeme se znovuzrodit. A být znovuzrozen zahrnuje změnu. Znamená to  úzkost a bolest, protože každé zrození zahrnuje bolest. 
Bolest pro matku, ale také bolest pro dítě. Je bolestivá věc být zrozen. Vyjít ze bezpečí mateřského lůna  na denní světlo... ...být znovuzrozen je bolestivé. Někteří z nás nechtějí projít skrze bolest znovuzrození, chceme zůstat v lůně matky a nevycházet. Protože se bojíme. Možná si nejsme docela vědomi, že Duch svatý nás miluje, že bude s námi.
Tento víkend budeme tak trochu  kráčet s Mouzesem, snažit se porozumět, co Mouzes potřebuje, co my potřebujeme. Vyjít z našich obran, které jsme kolem sebe stvořili, aby nás chránili. 
Před několika lety jsem dostal dopis od mladé ženy. Byl to velice dojemný dopis od mladé ženy kolem sedmnácti nebo osmnácti. Psala: celý život jsem cítila, že jsem nechtěná, že jsem chyba. Moji rodiče mě nechtěli. Jsem třetí v rodině, slýchala jsem rodiče často mluvit o mé starší sestře a bratrovi, ale ne o mě. A cítila jsem se, že mě nechtějí. Pak jsem chodila do školy. Všichni lidé měli přátele a já přátele neměla. A byla jsem si jistá, že si mě nikdy žádný muž nevybere. A bylo zřejmé, že tato mladá žena byla velice blízko k depresi. Nikdo mě nechce, nikdo mě nemá rád, nejsem dobrá. A pokračovala. Šla jsem lesem nedaleko svého domu. A posadila se u paty stromu. A najednou jsem byla zaplavena poznáním, že mě Bůh miluje. Že Bůh se o mě stará a že jsem pro Boha vzácná. Najednou zaplavena...
Je zřejmé, že by to byla hluboká zkušenost pro  každého, ale zejména pro tuto ženu. Protože se nikdy necítila chtěná. Nikdy necítila, že její rodiče ji chtěli. Necítila se milována lidmi ve škole. To je forma hluboké deprese. Prožitek osamění, pocit prázdnoty, nebýt dobrý... a teď najednou z hloubky její bytosti přišel pocit, že je vzácná pro Boha. A taková zkušenost jako tato – nemění nic a mění vše. Nemění nic, protože každý  z nás máme svoji historii. Naše historie začíná dnem početí, pak žijeme devět měsíců v lůně matky, jsme zrozeni, opečováváni, milováni, zraňováni, křičí na nás, cítíme se odmítnutí, naši rodiče jsou k nám pozorní -  a někdy nejsou, procházíme pocity samoty a pocity že nejsme chtění, máme úspěchy a selháváme, ve škole, v přátelství, jako v celém našem životě: přijímali jsme lásku a přijímali jsme odmítnutí, byli jsme obdivováni a byli jsme přehlíženi, měli jsme úspěch a selhali jsme. Přijali jsme milost a odmítli jsme milost. To je naše historie. A celá naše historie od úplného počátku, momentu kdy jsme byli počati a vše co se stalo, mě činí tím, kým dnes jsem. Vše co se mi stalo, všechny mé volby. Vše co jsem přijal a dostal od Ježíše, to mě učinilo takovým jakým dnes jsem. To je moje minulost. Minulost každého z nás, od chvíle našeho početí do dnešního dne, této chvíle, tím kým jsme ...a jsme tím co se nám stalo, co jsme udělali, přijali,... všechna láska, kterou jsme dali, kterou jsme přijali, všechen strach, který jsme prožili ... to jsme dnes my. 
Ale co se pro tuto mladou ženu změnilo nebyla její minulost, ale vědomí, že je docela v pořádku, když je sama sebou. Dnes. Že byla milována, právě taková, jaká byla. A že je v pořádku jen být dnes sám sebou. 
Nemusíš být tím, čí tě druzí chtějí mít. Nemusíš být tím, co po sobě ty sám chceš, abys byl. 
Objevit dnes, že smím prostě být takový jaký jsem. Toto dnes objevit. A je to velká změna...Minulost se nezměnila, ale co se změnilo je to, že člověk začne přijímat sám sebe tak jak je. 
Protože když dneska objevím, že Ježíš mě miluje, pak mohu milovat sám sebe. Nemusím se zlobit na své rodiče, na to co se stalo, nemusím se zlobit protože mě lidé odmítli, zlobit na společnost, na lidi pro to co říkají, na církev. Ne, to je v pořádku. Protože jsme milován. Dneska. Ve čtyřicáté třetí kapitole Izaijáše říká prorok izraelskému lidu, a od času Ježíšova je docela jisté, že Ježíš to říká každému z nás osobně...: Neboj se. Protože jsem tě osvobodil. Vykoupil jsme tě, nazval jsem tě svým vlastním jménem. Jsi můj. Patříš ke mě a já patřím k tobě. Jsme spolu. Jestliže půjdeš přes řeky, nestrhne tě proud, půjdeš-li ohněm nepopálíš se, plameny tě nepopálí, protože já jsem Hospodin, Svatý Izraele, tvůj Spasitel. A ty jsi v mých očích vzácný. Protože jsem si tě zamiloval. Neboj se, protože jsem s tebou. 
Modlím se nyní, aby každý z nás mohl prožít tuto zkušenost. Jsi vzácný, jsi milovaný. Neboj se, protože jsem tě vykoupil, povolal tvým jménem a ty jsi můj. Jsi vzácný v mých očích a já tě miluji. To byla láska, která proměnila Mouzese. A to je láska, kterou my potřebujeme. Abychom také my byli proměněni. Tato zkušenost – ve víře – že jsme pro Boha vzácní.
Tak vás vyzývám: buďte pozorní. Seďte u stromu, vezměte si čas sedět u stromu a neříkám, že nutně venku, když zrovna prší. Ale najděte si tento symbolický strom ve své místnosti, v kapli. Modlit se to není říkat Bohu spoustu věcí. Je poměrně snadné říkat Bohu spoustu věcí. Někdy je těžší Bohu naslouchat. K tomu se vrátíme. 
Jen tam být. V otevřenosti a naslouchat Bohu. 
Modlitba je mít společenství s Ježíšem, být otevřený Ježíši, ne říkat spoustu věcí. Být tam a nechat Ježíše, aby mluvil k nám, aby on nám odhaloval věci. O tom, jak nás miluje, jak nás volá k růstu, a řekl bych abychom  riskovali milovat. Riskovali milovat. 
Tedy retreat je být pozorný, naslouchat.Vyzívám vás, aby jste naslouchali. Aby jste byli tiší. Ticho není důležité, důležitá je kvalita naslouchání Bohu. A když mnoho mluvíme k sobě nebo k Bohu, nedáváme Ježíši  místo, aby on mluvil k nám. A zjevil nám, co nám chce zjevit. Volám vás k této pozornosti. 
Je to důležité, mnozí z vás nemají mnoho volna, aby trávili čas s Ježíšem. A toto je pro každého z nás jedinečný čas, abychom byli pozorní k tomu, co nám Ježíš říká. Co po nás chce. Vyzívám vás, aby jste byli jako tato mladá žena. Seděli u paty stromu, tady, v kapli, ve svém pokoji, venku, kdekoli...a setrvávali v postoji naslouchání k tomu, co Ježíš říká. A zásadně odhalili, že jste vzácní. To je to, co Mouzes potřeboval a co potřebuje každý z nás. Rozlomit skořápku naší sebestřednosti...uniknout ze všech těch depresivních postojů že nejsem dobrý, že nemohu udělat nic užitečného se svým životem. Rozlomit se k otevřenosti. Aby to co je v nás nejvzácnější - naše srdce - mohlo vyjít na povrch.

Kazeta druhá  

...1.list Janův: Milovaní, milujte se navzájem. Protože láska je z Boha, a kdo miluje zná Boha, má zkušenost Boha. Včera jsme mluvili o tom, že retreat je čas, do kterého vstupujeme, protože chceme růst v lásce. Chceme Ježíše následovat na jeho cestě v lásce k bližním, milovat podobně jako miloval on. 
Mluvili jsme o tom, že učit se milovat jeden druhého je bolestivé. Je skutečně bolestivé. Protože v sobě vidíme vše, co nám milovat brání: všechna naše zablokování, naši neschopnost odpouštět. Způsob, kterým některé lidi vnímáme jako nepřátele, způsob jakým někoho nemáme rádi...Osvobození v lásce je nádherná, ale bolestivá cesta.
Jak jsem řekl, půjdeme s pomocí evangelia sv. Jana, abychom se snažili objevit tento pohyb růstu směrem k lásce. Jaká jsou úplně první Ježíšova slova v evangeliu svatého Jana? Jan Křtitel ukazuje, že Ježíš je beránek Boží, ten, kdo snímá hříchy - zablokování tohoto světa. A dva z Janových  učedníků se v ten okamžik oddělí a začnou následovat Ježíše. Ježíš se obrátí a říká: „Co chcete?“
Co vy chcete? 
Zvláštní věc. Ježíš nás vrací zpátky k naší touze. Možná, že Ježíš by řekl každému z nás: „Proč přicházíte na tento retreat?“ Co chcete? Co hledáte? Chcete vyrůst v lásce? Chcete toto vnitřní osvobození? A tak vás dnes ráno vyzývám, aby jste se zamysleli nad tím, proč tu jsme a co skutečně chceme. To se dotkne něčeho v našem způsobu naslouchání, způsobu jak voláme po Duchu svatém.
Před chvilkou jsme četli nesmírně mocný slib, který nám Bůh dal v proroku Ezechielovi - že vezme naše srdce z kamene založené na strachu a dá nám srdce z masa, které je zranitelné. Srdce z masa bude vždy zraňováno. Zůstane zranitelné. Srdce z kamene je něco co vychází ze strachu, kdy jsme si vytvořili naše obranné mechanismy, abychom se bránili před lidmi. Máme ale slíbené srdce z masa. Které nás otevírá, takže se stáváme zranitelnými. Můžeme být zraněni. 
Ohromují mne Ježíšova první slova v evangeliu podle Jana:„Co chcete?“ Proč jste zde? Proč tu jsme? Co ve skutečnosti chceme? A dar Ducha, dar retreatu bude harmonizovat s tím, co chceme, po čem toužíme. A tak vás vyzývám, aby jste svojí touhu nechali vyjít na povrch, pokud opravdu chcete potkat Ježíše.  
Měl jsem privilegium doprovázet poměrně hodně lidí. A doprovázet to znamená prostě lidem naslouchat. A možná pokládat ty správné otázky. Jak Kathy mluvila o potřebě mít na retreatu průvodce, kteří jsou ochotní naslouchat a možná pokládat ty správné otázky. A když někoho provázím, ptávám se: „Modlíš se?“ A když se ptám modlíš se, neptám se jestli odříkáváš modlitby, ale jestli hledáš společenství s Ježíšem. Nasloucháš Ježíši? Bereš si čas k naslouchání? A častou odpovědí lidí, které v arše provázím je: „Nemám čas.“ 
Vím něco o čase. Byl jsem v arše více než třicet let a vím něco o čase.Také vím, jako každý z nás, že děláme to, co chceme dělat. Když se chceme modlit, tak se modlíme. 
Mohu být smířlivý vůči lidem, kteří takhle říkají, že nemají čas. Obvykle říkám, že se nenaučili poskládat si věci a nemají jasno o prioritách a o tom, co skutečně chtějí. Ale někdy řeknu “minulý týden jsi měl dva nebo tři dny volna, tak předpokládám, že jsi strávil hodně času v modlitbě.“
A oni se dívají na špičky nohu a ne proto, že by jejich nohy byly obzvláště pěkné. Ale pro ten pocit tak trochu zahanbení. A tak mohu říci, že to není otázka času, ale něco jiného. Něco jiného. 
Proč to je, že se nechceme modlit? 
Pojmenujme tuto realitu správně, neoznačujme ji jinak. Je lež, že nemáme čas. Není to problém času. Protože když máš čas, tak se nemodlíš. Je to tedy něco jiného.
A co skoro vždy vychází na povrch je to, že se trochu bojíme modlitby, protože se bojíme, že když se příliš přiblížíme Ježíši, on po mě bude chtít věci, které já chtít nebudu. Je to divné, a ukazuje nám to náš zvláštní vztah k Ježíši. Nechci se dostat moc blízko, protože když to udělám, řekne mi něco, co nechci udělat. Co v tom je? Co je za strachem z Boha? 
Musíme se na to podívat. Z čeho ten strach vychází? Proč se bojíme Boha? Proč se stále bojíme, že po nás bude chtít věci, které nebudeme chtít a že když to neuděláme, potrestá nás? Co je to za vzdělání, které za tím stojí? Je Bůh Milovník? A není celá Boží skutečnost nic jiného než ukázat nám, jak jsme nádherní? Není vztah mezi námi, Ježíšem a námi stejný jako vztah, který jsem včera zmínil, že existuje mezi asistentem a malým Mouzesem? Není to láska, která nám má odhalovat, že jsme nádherní? Je láska pouze (...)? a říkat lidem, co mají dělat? Máme všichni mylnou představu o tom, o čem je láska? Nemůžeme uvěřit, že jsme milovaní a že se o nás Bůh stará? Způsobem, dokonce více než matka se stará o své děťátko? Co je to za vzdělání, kterým jsme tak vyděšení, že máme strach z Boha? Bojíme se naslouchat Bohu. Celé písmo je zjevení, že jsme vzácní a že Bůh se o nás stará. A slova Ježíšova, když začínáme tento retreat, jsou:„Co hledáte?“ A to co hledáme - jestlipak je to touha vstoupit do  nového vztahu s Ježíšem? Známe odpověď učedníků:„kde bydlíš?“
Ježíš se ptá: „Co chcete?“
A oni se ptají: „Kde bydlíš?“ Což  nějak říká: „Chceme jít a být s tebou. Zůstat s tebou, trávit s tebou čas. Protože v tobě je nějak přítomný Bůh a my chceme znát Boha. Chceme milovat Boha a být Bohem milovaní.“ 
Ježíš povolal některé učedníky a přivedl je na svatbu. Svatbu v Káně. A víte proč je dovedl rovnou na svatbu? Protože království Boží je jako svatba. Protože království Boží je jako svatba. Je to místo jednoty, míru, místo oslav; svatba je oslavou lásky. První věc, co Ježíš dělá je, že přivede učedníky, aby dosvědčili a byli součástí oslavy lásky.
V evangelium podle Jana zůstává spoustu věcí nevyslovených. Ježíš je tam vede, aby začali rozumět skrze zkušenost. To je velice působivé. On je nedovede na poušť, vede je na svatbu. Oslavu lásky. A na té oslavě se něco důležitého má stát. Protože matka Ježíšova je tam a říká Ježíši: už nemají víno. Jsou chudí lidé. Pokoření(?). A Ježíš proměňuje vodu  ve víno. 
Protože abychom vstoupili na svatbu, jakýmsi způsobem musí být voda naší lidskosti proměněna. Musí být proměněna ve víno Boží...v oslavě Boha. Potom vidíte Ježíše v Jeruzalémě. V napjatém okamžiku. Tento napjatý okamžik je tu, aby ukázal něco velice důležitého. 
Je to napjatý moment, kdy si Ježíš udělá bič a začne vyhánět lidi z chrámu, převrací stoly, kde lidé měnili peníze z náboženských důvodů (pro náboženské věci?), kde prodávali ptáky, ovce k obětem, vyhání je a ukončuje tento obchod. Lidé křičí, peníze na zemi, stoly rozházené, ovce rozehnané... A přichází kněží a říkají: Z jakého titulu toto děláš? Dívá se na ně a říká: Zbořte tento chrám a ve třech dnech ho obnovím. Vysmívají se mu. A Jan dodává: on mluví o chrámu svého těla. 
To je jasné znamení něčeho ze starého zákona. Zjevení, obsažené v Ezechielově proroctví, o novém chrámu, ze kterého plynou vody,  vody které uzdravují, vody které dávají život. Co se říká v Ezechielovi je: Je to voda, která přináší život. Ježíš říká, že on je nový chrám a že z něj poplynou vody, které nás uzdraví, které nás omyjí, které nám dají život. 
Později se setkal s Nikodémem. To nám říká: Když opravdu chceš rozumět Ježíši a tomu co říká  našemu světu, musíme se, každý z nás, znovuzrodit. Znovuzrodit „shora“. Abychom byli schopní vidět svět jako jej vidí Ježíš, abychom viděli lidi – chudé, zraněné, zlomené, tak jako je vidí Bůh, musíme se proměnit. Znovuzrodit. 
A tady vstupujeme do čtvrté kapitoly Janova evangelia. A Ježíš nám tady ukazuje misi, naši misi, která spočívá ve vyjití  ke zraněným lidem - abychom jim dali život.
A jsou zde tři specifické příklady: První je o velice zraněné ženě, cizince, samařance, odmítnuté židy, ženy se špatnou pověstí, která žila s několika muži a muž, se kterým teď žije není její manžel. Pravděpodobně znáte takové ženy ve vesnicích v Irsku. Znám nějakou v mé vlastní vesnici... která žila s několika muži a neví, kdo je otcem. Velice zlomená žena. 
A pak Ježíš přivede učedníky do jiné velice bolestivé situace, kdy se setkává s otcem, jehož syn umírá. To je velice bolestivá, celé realita smrti. Někteří z vás jste možná zažili smrt malého dítěte. Když staří lidé umírají, je to bolestivé. Ale když umírá malé dítě, je v tom něco šokujícího, skandálního. Ježíš své učedníky přivádí do blízkosti této reality smrti.
A konečně na začátku páté kapitoly Janova evangelia, přivádí své učedníky do  místního útulku. Velice dojemný moment. Je zde psáno, že Ježíš v Jeruzalémě šel k rybníku, který se nazývá Ovčí, nebo blízko brány, která je nazývána ovčí a byl zde...a říká se, že tu bylo množství nemocných lidí, kteří tu leželi slepí, paralyzovaní, nemocní. Působí na mne, že jedno z prvních  míst, kam Ježíš jde, je místní útulek. 
Měl jsem příležitost vidět mnoho asylů. Viděl jsem takové situace. Kde je množství nemocných, zlomených, paralyzovaných, lidé ležící na zemi, na postelích...po celé zeměkouli. Máme instituce, možná jsou trošku čistší, ale je to v těchhle institucích...kam dáváme (osamělé?) a ty, kteří se o sebe nemohou postarat. 
Nesmírně se mě dotýká, že jedno z prvních míst, kam Ježíš jde, je toto. Se svými učedníky. A tam se setkává s mužem, který tam třicet osm let leží. 
Ježíš se ptá: „Chceš být uzdraven?“ 
„Jak mohu? Nikdo mi nepomáhá.“ To je typické pro lidi v útulku.  
Jsou tam zamčeni po třicet osm let...Chceš být uzdravený? Pfff! - Tedy muž v zoufalství. 
Je mnoho zoufajících lidí v našem světě. Mohou být zajati v alkohole, v drogách, v zoufalství nezaměstnanosti...zoufalství toho, že jsou lidmi s postižením. Nikdo tu není, kdo by se o ně opravu postaral a vedl je dál. Je dojemné, že jedna z prvních věcí, kterou Ježíš dělá je to, že přivádí lidi do tohoto místního útulku. 
Ježíšova mise je jít k chudým. V evangeliu podle Lukáše bere Ježíš v jeden moment v synagoze knihu Izaijáše a čte: Duch Páně je nade mnou, posvětil mě, abych oznámil dobrou zvěst chudým. 
Co je tou dobrou zprávou? Co je tou dobrou zprávou, po které toužil malý Mouzes? Co je tou dobrou zprávou, po které toužíme my? Co nás vyvede z naší deprese? Z našich pocitů, že skutečně nežijeme? Co je dobrou zprávou pro Mouzese?
To, že někdo řekne “Mám tě rád“. A ne jen slovy, protože slova lžou. To musí být tělo, které se stává slovem. Jako se slovo stalo tělem, tak tělo, aby se stalo slovem. Není to o říkání nádherných slov. To je důležité. Můžete říct komukoli „mám tě rád“ a nebo „Bůh tě má rád“. Ale máš ty skutečně někoho rád? 
Čím je taková láska? Je to ukázat (zjevit), že Mouzes je vzácný, drahocenný. Že vy jste vzácní, že ten muž chycený do duševní nemoci, člověk který je zajatý v alkoholu, jsou vzácní. Jsme lidmi Božími. Nemocní? Ano. Ublížení? Ano. Možná nesmírně slabí a chycení ve spoustě věcí. Ano. Jsou vzácní. Důležití. 
Ten muž v depresi, bez práce... ano, důležitý. Důležitý. Každý z nás je důležitý. Každý z nás je důležitý, důležitý pro Ježíše. 
Ježíšova dobrá zpráva je o lásce. To je to, co Mouzes, malý Mouzes chtěl a potřeboval. Že mu někdo zjeví, že je vzácný. A toto zjevení ne jen skrze slova, ale skrze dotek, skrze závazek, skrze přítomnost, skrze kvalitu naslouchání, zjevit Mouzesovi, že má cenu. To je dobrá zpráva. 
Této ženě, stejně jako muži, jehož syn umírá a muži, který je osmatřicet let v místním útulku Ježíš něco odhaluje: Jste důležití. Jste vzácní. To je Dobrá zpráva (Evangelium). 
Jakmile Mouzes jednou pocítí, že je milován, že je v bezpečí, a že lidé vidí jeho cenu a jeho krásu, a že chtějí, aby rostl, pak poroste. Bude růst. Samozřejmě nebude chodit na universitu a pravděpodobně nebude nikdy chodit, ale to není to důležité. Důležité je jak mluvil ten jedenáctiletý chlapec, o kterém jsem mluvil včera: „Nedělej si starosti mami. Ježíš mě má rád takového, jaký jsem.“
Nemusíme jít na universitu, nemusíme čekat na skvělou práci. Každý z nás je jiný, někdo starší, někdo mladší... důležitá věc je, aby každý našel své uplatnění, tak jak jsme. Někteří mohou rozvinout výrazně své rozumové kapacity, jiní méně, někteří zase své srdce ve vztazích, každý z nás je povolaný k tomu, aby byl naplněn. Tak jak jsme. Ten jedenáctiletý chlapec nikdy nepůjde na universitu a nebude mít skvělou práci. To je v pořádku. Proč si myslíme, že každý má mít skvělou práci? 
Co je důležité, je aby každý sám  sebou, aby poznal, aby na něm bylo vidět, že je vzácný, že může růst, ...a každý že může dát svůj dar. Každý být sám sebou. 
Svatý Pavel o tom mluví v listu korintským ve 12.kapitole. Pokud mluvíme o lidech s postižením, je to velice důležitý text. Pavel srovnává novou společnost, církev k lidskému tělu. Říká, že právě různost těla je stejná v církvi Každý je jiný. Každý je velice jiný. V našem těle jsou miliony buněk, které se liší. A Pavel pokračuje. 
Ty části těla, které jsou nejslabší, které pokládáme za méně čestné jsou pro tělo nezbytné a má se jim dávat čest. Tyto nejslabší části těla, církve, jsou pro tělo nezbytné a mají být oslavovány. Má se jim vzdávat čest. To je Boží vize pro náš svět. A tuto vizi nějak opouštíme. 
Jsme chyceni ve vizi naší kultury, kde musíme být mocní a chytří, a čím chytřejší jsme a čím více moci máme, tím více cti by se nám mělo dostávat. Ale to není to co říká svatý Pavel. Nejslabším částem má být vzdávána čest, protože jsou nezbytné pro tělo. 
Řekl jsem, že jsme v zajetí kultury. Protože je tu kultura světa a pak kultura Ježíšova. Kultura evangelia, která je založená na specifické kapitole, kterou jsou  blahoslavenství. Ježíšova mise je v podstatě jít k těmto částem těla, které byly nejvíce odmítnuty, aby je povýšil.
První člověk v Janově evangeliu bude tato velice zraněná, zlomená žena. Pak tato velice bolestivá situace otce, jehož synek umírá. A nakonec jde do místního útulku, kde množství lidí leží na zemi, kteří jsou paralyzovaní a nemocní.    
Abychom rozuměli bolesti, zranění této ženy, musíme porozumět situaci, vědět kdo to byli Samařané. Malá skupina lidí, kteří patřili k židům, ale pro spoustu důvodů, které nebudu rozvádět, se od nich odloučili. Od židovského náboženství. A tato skupina lidí, místo aby chodila na poutě do Jeruzaléma, chodila adorovat na malou horu, kde – jak věřili - Jákob postavil malý oltář na místě, kde bojoval s andělem. To bylo jejich místo adorace, na hoře Gezaly(?). 
Židé na ně koukali spatra. Oni nejsou dobří. Jsou jako ulomená mrtvá větev na vinném kmeni židovského národa. Pohrdali Samařany. Vůbec s nimi nevstupovali do kontaktu. 
Je důležité vědět, kdo je ta skupina lidí, kterou pohrdáme. Na kterou se díváme s patra, protože nemá žádnou cenu. V každé skupině, zavedené společnosti najdeme předsudky a pohrdání lidmi v menšinové skupině. Může jít o kočovníky (cikány?), lidi v sektách, lidi v jiných křesťanských  církvích... Názor, že my jsme dobří, ostatní nejsou dobří a všechno co by měli dělat je, aby se stali stejnými jako my... 
A to bylo velice silné u židů. Židé vůbec neměli kontakt se Samařany. Jak jsem řekl, byli malou skupinou a to není snadné být malou skupinou a prožívat pohrdání od většiny. To se pak něco děje uvnitř lidského srdce. Pocit, že nejsem dobrý, nemám cenu. A nadto tato žena, která žila s několika muži se cítí hříšná. 
Před několika lety jsem byl ve Rwandě, krátce po masakru. A dával jsem malý retreat v katedrále v Butare. Bylo tam množství lidí z místních vesnic. A ze všech  těchto vesnic chodili ženy pro vodu. A zeptal jsem se jich, kdy chodí pro vodu. Většinou jsou to ženy, protože většina mužů je poměrně líná, a zůstávají v posteli .. to by bylo dlouhé povídání o lidstvu... 
A o čem mluvíte, v pět ráno, když slunce vychází, nebo ještě  něž vyjde,..o čem mluvíte? O svých mužích a dětech, o věcech o kterých obvykle ženy mluví. O mužích, kteří trochu moc pili poslední noc, ...nebyl to Guiness, ale něco jiného... tam spolu mluví o tom, o čem ženy obvykle povídají. 
A co se stane , když přijde žena se špatnou pověstí? Která žila s pěti muži... co se stane? 
A nastalo jakési ticho. 
Vysmáli byste se jí? Ukázali na ni prstem? A určitým způsobem se zahanbením řekli „Ano“. 
A tato žena, Samařanka, bylo nám řečeno, že tato Samařanka šla pro vodu v poledne. Nikdo nechodí pro vodu v poledne. Všichni tam jdou ráno o pěti. Ne když je takové vedro. Stojíme před ženou, která je velice zraněná, osamělá. A je napsáno, že Ježíš je unavený a sedí na zemi. Ježíš je zranitelný. Je unavený. A tady přichází žena se vědrem.
Ježíš sedí, ona stojí. 
Ježíš se na ní dívá, unavený a zranitelný a říká jí: Dáš mi napít? 
V podtextu zní: Potřebuji tě. Pomůžeš mi? 
Ježíš se dívá na tuto ženu, na nejvíce zraněnou ženu ze všech evangelií...ona není židovka, je nejen cizinka, ale Samařanka, odmítnutá židovským národem, žila s pěti muži a prožívá své provinění, neví jak milovat, jak být hodná lásky, cítí spoustu zmatku v sobě, možná že místní kněz nechce, aby se chodila modlit na horu Gezaly(?), může být rychle odmítnuta čestnějšími lidmi. Je známa jako někdo se špatnou pověstí.  
Ježíš s ní vstupuje do dialogu. Pomůžeš mi? Dáš mi napít? Ježíš sedí, ona stojí. Ježíš nám říká něco o tom, jak milovat. Jak vstoupit do  kontaktu s lidmi, kteří si zoufají. Jak vstoupit do kontaktu s lidmi, kteří jsou chyceni možná do alkoholu, možná v psychiatrických  nemocnicích. On neříká „seber se“. Neříká „jsi nemorální“. Neříká: „mohu pro tebe něco udělat?“
Začíná větou „Ty můžeš udělat něco  pro mě“. 
Tak vstupuje do vztahu s ní, do momentu společenství srdcí, to je velice dojemné. Ježíš, unavený, křehký a zranitelný jí říká: „Potřebuji tě.“ 
Před dvěma roky jsem dával retreat pro mnoho lidí ve Francii. A Anna Marie požádala o to, aby mě mohla vidět. Anna Maria má obrnu, je na vozíčku, velice inteligentní mladá žena, kolem dvaceti šesti let. Nádherná dívka. A spoustu bolesti, protože se nemůže vyjádřit. Může rozumět všemu, ale nemůže se vyjádřit. To je často největší bolest lidí s mozkovou obrnou. Mají pronikavou inteligenci, rozumí, ale jejich  schopnost komunikace je nízká. Často nemohou kontrolovat své sliny, a lidé si myslí, že ničemu nemohou  rozumět. 
Obzvláště bolestivé pro Annu Marii (protože jiní lidé s tímto typem obrny komunikují pomocí tabulky a nebo mají počítač) bylo, že nemůže kontrolovat své svaly. Nemůže ukazovat prstem na slova nebo písmena a tak komunikovat. 
Ale nalezli dobrou metodu, jak komunikovat. V malé knížce ve sloupečku napsaná slova podle jednotlivých  témat jako dům, počasí, emoce a pocity, člověk otáčel v knížce a když přišel na správnou stránku, ona vykřikla. Pak dal člověk prst na  sloupeček a posouval, a když přišel na správné slovo, znovu vykřikla. Jen je to trochu časově náročné. A tímto způsobem mi řekla: velice trpím, protože mě nikdo nepotřebuje. Každý dělal věci pro ní, ale ona nemohla dělat nic pro druhé. Pouze být dole, pro charitu, nechat se opatrovat ... 
Někdy zapomínáme, že milovat není jen něco ukazovat, vyjevit, ale také rozumět. Je důležité rozumět, co Anna Marie potřebuje. Ona nepotřebuje lidi jen proto, aby pro ni dělali různé věci. Potřebuje někoho, kdo bude rozumět, kde je její největší bolest. Protože můžeme lidem zjevit kým jsou, pouze pokud jim rozumíme. Ona potřebovala, aby jí někdo rozuměl.  
V mé komunitě jsme přijali mladou ženu, která byla emočně velice zraněna. Dobře, docela dobře rozuměla, ale emočně byla velice zraněna. Několikrát se pokusila o sebevraždu. Nebyla pronikavě inteligentní, byla klasifikována jako člověk s mentálním postižením, ale postižená nebyla. Mnohem spíše u ní šlo o zranění v oblasti emocionality. 
Po krátké době od příchodu do naší komunity vešla do zvláštní deprese, vlastně to nebyla deprese, ale regres. Začala se chovat jako malé dítě. Nevstávala z postele, začala být inkontinentní. Potřebovala si něco odžít. 
Rozhodli jsme se jí přestěhovat z domu, kde byla s druhými lidmi do malého bytu, kde mohla s někým být. A požádali jsme asistenty, aby byli celou dobu s ní. 
A jednou jí otec Thomas,  kněz komunity, přinesl přijímání. A po přijímání jí něco pošeptal do ucha. A poprvé za několik týdnů se usmála. A bylo docela zřejmé, že to bylo od toho momentu, kdy se jí začalo dařit o něco  lépe. Pomalu chtěla jíst sama, přestal být inkontinentní, vstávala z postele. 
A když asistent, který ji měl na starosti navštívil otce Thomase, ptal se jí: co jsi jí řekl? Zdá se mi, že od té chvíle, kdy jsi s ní mluvil, smála se a je jí lépe. A jemu trvalo, než si vzpomněl a pak řekl: Ano, všechno co jsem řekl, bylo „Potřebuji tě. Budeš se za mne modlit? Mám dnes odpoledne velice náročnou schůzku. Potřebuji tvoji pomoc“. 
Jsem velice dotčen tím, jak se Ježíš dívá na tuto ženu, na tuto velice zlomenou ženu, která určitě je částečně v depresi a prožívá vinu a říká jí: „potřebuji tě“. 
Milovat lidi je zjevit jim, že mohou udělat něco nádherného. Rozumět a odhalit, zjevit jim tuto skutečnost. Ježíš ví, že tato žena potřebovala právě toto: aby někdo potvrdil její schopnost vykonat něco dobrého. Ježíš nám ukazuje, jak vstoupit do vztahu s lidmi, jak je milovat. Ukázat a rozumět. Rozumět, co tento člověk potřebuje. Ne kritizovat, ne mu říkat, že je zlomený. Ona to ví, ona nepotřebuje, aby jí někdo říkal, že je zraněná. 
Nepotřebuje nikoho, kdo by jí říkal, že je v depresi. Samozřejmě, že to ví. Nepotřebuje nikoho, kdo by jí řekl, že se provinila: samozřejmě že ví, že se provinila. 
To není ten problém. Problém je: bude tu někdo, kdo mi pomůže vstát z téhle viny? Pomůže mi někdo vstát? 
Muž o kterém jsem předtím mluvil, ten z azylu v Jeruzalémě, nechtěl žít. Ježíš se ho ptá: Chceš žít? Vstaň. Vstaň. Dává mu sílu vstát. Láska je zjevit, rozumět, ale také je to pomoci lidem povstat, dodat jim sílu. Ne dělat pro ně věci, ale dodat jim sílu, aby zvládali věci oni sami. Každý podle svých darů, podle svých možností, podle své tělesné a duševní  kapacity, pouze pomáhat každému dělat krásné věci...
Ježíš nám v celém evangeliu ukazuje, jak milovat. Učí nás, jak vstoupit do tohoto svého poselství, protože on přišel udělat vše nové. Přišel učinit novými nás, prolomit zdi naší deprese, našeho strachu. Ty zdi, za kterými se schováváme, protože se bojíme. Nejsme si vždy vědomi toho, čeho se bojíme, ale bojíme se. Ježíš odhaluje této ženě, že může udělat něco nádherného. 
A ona odpovídá velice rychle, ona...má v sobě jakousi energii, agresi, a kde je agrese není docela jasno. Ale ona s Ježíšem diskutuje:„Cože? Ty, žid, chceš po mě, Samařance, abych ti dala napít?“. 
Co se děje? A evangelista Jan přidává vysvětlení: protože židé se Samařany nestýkají. Protože je nepovažují za dobré, chtějí se jim vyhnout. Moje děti by si neměli hrát s jejich  dětmi. Nejsou dobří, oni nejsou dobří. Samozřejmě jde docela proti celé kultuře, aby žid mluvil se Samařankou. 
Ježíš se na ní pouze dívá a říká: kdybys věděla, znala dar Boží a kdo je ten, kdo ti říká dej mi napít, spíše bys prosila ty jeho, a aby ti dal vodu živou. Nesmírná jemnost, jak se Ježíš přibližuje k této ženě, jak s ní komunikuje. Kdybys znala dar Boží.Tohle by Ježíš možná řekl každému z nás. Kdybychom znali dar Boží, jak moc jsme milovaní, jak moc vzácní Bohu jsme. Jak moc Bůh chce, abychom byli  muži a ženami plně živými. Žijícími, ne podle toho co si lidé o nás mohou myslet. 
My všichni jsme více nebo méně chyceni v tom, co si o nás budou myslet. Budou si o mě myslet dobré nebo špatné věci, velice se bojíme toho, jak nás druzí vidí. Nemáme moc svobody jednat podle toho co po nás Ježíš chce. Jsme mnohem více ovládáni tím, jak naše kultura, jak se na nás lidé dívají. Ježíš nám přinesl svobodu. Ale svobodu následovat Ducha. 
A vyliji na vás svého Ducha, to je modlitba, kterou jsme dnes slyšeli, vyliji na vás svého Ducha a změním vaše srdce z kamene v srdce z masa. Takže nebudete více ovládání, manipulováni strachem. Ne být ovládáni strachem, ale ovládat strach. Ne vždycky se strachu zbavit, ale vědět, jak s ním žít. Usměrnit vše co je v nás, protože v nás jsou strachy, a to se nezmění přes noc. Ale můžeme se učit, jak to ovládnou, pohnout se kupředu. A tak se staneme muži a ženami, kteří naslouchají Duchu. Dovolme, abychom byli učeni druhé milovat. 
Ježíš říká: kdybys znala Boží dar...A my víme kdo a co je dar Boží. Tím darem je sám Ježíš - ten kdo je v podstatě milovníkem. Který nám zjevuje cenu, které si nejsme vždy vědomi. 
Někdy pokládám asistentům, se kterými se setkávám, následující otázku: kde je vaše zranění a kde jsou vaše dary? Co je tvůj dar? Co je tvoje mise? A co je tvé zranění, čeho se nejvíc bojíš? Kde je tvůj strach a kde jsou tvé dary? 
Je zvláštní, že lidé často odpoví: nevím. Cože? Žiješ se sebou pětadvacet let a  ještě neznáš svůj dar ? O co jde? Co se děje? Nikdo ti nesdělil, kde je tvůj jedinečný dar? A to neznamená říci, že umíš vařit rosebeaf. Co je to, co můžeš přinést druhým? Může to být vařit dobrý rosebeaf. Ale to je protože chceš milovat lidi skrze kuchyň nebo cokoli to je. Kde je tvůj dar? A  kde je tvé zranění? Kde jsou tvé největší strachy? 
Je důležité se znát. Jak můžeme dělat dílo Boží, pokud neznáme sami sebe? Je důležité znát naše dary, ale také naše zranění. Zranění není pouze, že mám těžkosti se svými rodiči, protože můj otec je alkoholik, ale vědět, co se kvůli tomu ve mě děje. Což může znamenat, že se bojím mužů, bojím žen, bojím toho nebo onoho. Autorit... Je důležité vědět, kým jsme. 
Jak potom můžeme používat všechno co máme, všechno co je v nás nádherné, vše co je zlomené, aby - jak říkáme - dílo Boží bylo naplněno, aby nás Bůh mohl používat... ...abychom mohli přinášet lásku a světlo tomuto světu. Milovaní, milujte se navzájem, protože láska je z Boha a ten kdo miluje poznal Boha a je z Boha zrozen. A my jsme povolaní v lásce růst, o tom to celé je. 
Spiritualita nejsou  nádherné ideje. Spiritualita je milovat lidi. To je vše, o čem to je. To je být jako Ježíš a milovat lidi, jako je Ježíš miluje.
A proto samozřejmě potřebujeme být obnoveni, proměněni, potřebujeme svátosti, ale to vše je proto, abychom se naučili milovat. Stát se podobní Ježíši. A najít si místo ve světě, ne ze světa utíkat, ale stát se světlem pro svět. Mít druhé rád.
Zpátky k ženě ze Samaří. Ona je trochu ohromena. Ty mi chceš dát vodu? O co jde? Nemáš ani vědro a jak mi chceš dát vodu? Jsou každý trošku na jiné vlně. 
A pak říká: Jsi snad větší než náš otec Jákob, který tuto studnu dělal? Jsi větší než on? 
A Ježíš se na ní dívá a říká: Ten kdo pije tuto vodu, bude znovu žíznit, ale kdo se napije vody, kterou já dávám nebude žíznit navěky, protože ta voda se v něm stane pramenem, který vyvěrá k věčnému životu. Zdroj, pramen vody, vyvěrající do věčného života. Jiné překlady uvádí „vyvěrající do života Boha“.
Když Jan mluví o věčném životě, nemluví o něčem, co se přihodí dne, kdy zemřu. Je to Boží život, který ve mě je dnes. A řekl jsem, že Ježíš přišel, abychom věci viděli jako on, aby změnil náš pohled. Jestliže budeme pít tuto vodu, stane se v nás pramenem, který bude vyvěrat k životu věčnému. Ježíš toto neříká někomu důležitému v synagoze. Někomu, kdo každý den chodí do synagogy, ne někomu, ale té nejvíce zlomené ženě z celých evangelií. 
Samařané, kteří jsou židy vnímáni jako sekta, žena, která žila s pěti muži a ten se kterým žije nyní, není její muž. Ona je velice zraněná žena, která nese mnoho bolesti, mnoho zoufalství, velkou vinu. Ježíš jí říká: jestliže budeš pít tuto vodu, kterou ti dávám, stane se v tobě zdrojem života vyvěrajícím do věčného života, do života Božího.

Kazeta třetí 

...zdá se být na jiné úrovni. Nepře se s ní. Chce se s touto ženou setkat, vstoupit do společenství s ní. To je dojemné; ona je tolik zlomená. Vidíme, jak jemně jí Ježíš ukazuje její vlastní hodnotu. Způsobem, jakým jí naslouchá, způsobem jak se na ní dívá... Nevíme, ale zřejmě jí věnuje celou svoji pozornost. Je tu, aby jí zjevil, že má cenu. Že není hrozná nebo nečistá.
Ježíš vždycky vidí hloub než je zranění (poranění). On nás často potkává  na úrovni, na které často ani neznáme sami sebe. V každém z nás je tajemství...(to bychom měli vědět?).  
Pamatuji se, jak jsme v Hondurasu přijali velice zraněnou sedmiletou dívku. Bála se vztahů, bylo v ní nesmírné množství úzkosti. Někteří lidé by jí (technicky?) nazvali autistickou. Já se vždy bojím nálepek, protože když použijete nálepku, zapomenete, že je to zlomená žena, že prožívá bolest a úzkost. Claudia prožívala nesmírně mnoho bolesti. Když přišla do naší komunity, slepá a s obrovskou bolestí a s úzkostí z lidí, křičela a křičela a křičela. 
O mnoho let později, když jsem se vrátil do komunity, seděl jsem naproti ní a viděl jak zřetelně se proměnila. Byla pokojná, stále slepá, stále se bála vztahů, chtěla se skrývat, ale byla zde také zřetelná změna... v jejím těle, ve způsobu jak existovala. Byla spokojená, v podstatě se jí dobře dařilo. Byla schopná objevit, jak pracovat v dílně, a přes svoji slepotu se naučila prostírat stůl. A když jsem seděl proti ní, zeptal jsem se: Claudie, můžu ti položit otázku? A ona řekla: „Si, Chuan“. 
„Proč jsi tak šťastná?“ A ona otočila hlavu ke mě a řekla „Bůh“.  
Když Claudia řekne jedno slovo, tak je upovídaná. Takže se neptáte další otázkou. 
Ale později jsem mluvil s vedoucí komunity a řekl jsem: „Slyšela jsi, co říkala?“ A ptal jsem se, jaký význam tomu přikládá. A ona odpověděla: „To je Claudiino tajemství. Její tajemství. A nemůžeme se toho domáhat“. To znamená víc se neptat.
Každý z nás - pod obranami a bolestmi našeho života – ukrývá tajnou (skrytou) osobnost. Někdo by mohl říci dítě Boží v naší nejhlubší části bytosti. A často ji nepoznáváme. Mnozí z nás jsou zaměstnáni projekty, děláme věci, spěcháme, máme práci, máme televizi, máme spoustu věcí, které nás drží v pohybu. Nebo, pokud toto nemáme, objevuje se určitá deprese a morbidní myšlenky, jako že nejsme dobří... A máme mnoho obtíží sestoupit do tajné části, do skryté části. Tam, kde se s námi setkává Ježíš. To je to, co říkala Kathy - ticho je důležité. Dá nám prostor  jít dolů. Ne jen žít v akci a reakci, v projektech, v morbidních nebo krásných myšlenkách, ať už nás v pohybu drží cokoli. Duchovní cvičení je čas zastavit se a sestoupit dolů. Ke své skryté (tajné) osobě, kde potkáváš Boha. To vyžaduje pozornost. Naslouchání.
Je zapotřebí se určitým způsobem chránit během těchto dní, být  zde pro Ježíše. Veliká otázka, kterou jsme dnes ráno trochu zmínili zní: jaký má náš život smysl? A kdo jsi? A co je tvůj dar? A co je v tobě to nejvíc důležité? A to vše se trochu dotýká toho, co je tvé tajemství osobnosti, tvoje skrytá osobnost. Proč tě Bůh stvořil a co tím zamýšlel. Kde jsi  jedinečný? 
Řekl jsem, že Ježíš nás vede k tomuto místu. A s touto ženou, jak vnímáme v konverzaci, se k sobě přibližují. Ježíš jí ukazuje, že je jedinečná, že může udělat něco nádherného; je zřejmé, že jí rozumí, protože milovat je zjevovat (ukazovat) druhému, rozumět, kde je, kde je její nebo jeho bolest, jaké má potřeby. A také jí dává sílu: ukazuje jí, že může dělat něco krásného. 
Celé to začíná tím, že Ježíš jí říká: můžeš pro mě něco udělat. On žid, unavený...a pak jí zjevuje, že když bude pít vodu, kterou on dává, tato voda bude v ní zdrojem vody vyvěrajícím do Božího života. Známe její odpověď. Ona evidentně nerozumí. Říká: Tak mi dej tu vodu, ať sem nemusím. Není tak zcela vyladěna na stejnou vlnu. 
A pak přichází něco jako střih v konverzaci: Ježíš se na ní dívá, a říká: „Jdi pro svého muže a vrať se s ním“. Tady se dotýká jejího zranění. Zraněné části její duše. Je zřejmé, že je zraněná ve své afektivitě, pravděpodobně také ve své sexualitě. Neví jak milovat, neví, jestli je hodná lásky. Je zřejmé, že je zde zranění, bolest a Ježíš se s nesmírnou jemností dotýká tohoto zranění. Říká: Jdi a doveď svého  muže. A vrať se. 
A ona odpoví: nemám manžela. V tomto křiku „nemám muže“ jako bych slyšel pláč: jsem sama, nikdo mě nemá  rád, nikdo mě nechce. Jsem uzavřená ve své bolesti ze samoty. Někdy, když čtu tenhle text, mám pocit, že je to pláč lidstva. Pláč člověka: JSEM SáM. To je nářek mnoha a mnoha lidí: Jsem sám. Nikdo mě nechce, nikdo mě  nemá rád, nikdo se nestará.
Dokonce to můžeme slyšet od lidí, kteří žijí v komunitě. Komunita je tu, ale stále oni se cítí sami. Dokonce to slyšíme od manželů: můj muž mi nerozumí. Má žena mi nerozumí. Nářek samoty. Velice hluboký je tento pláč, je to úzkost, výkřik,  ... a tento pláč samoty je velice silný, pokud nemáme konkrétní práci: když nemáme svůj projekt, zaměstnání. Když mají lidé svojí práci a jsou obdivovaní atd., jsou tak zaměstnaní, že nejsou v kontaktu se svým nářkem. S tou bolestí, nebo pocitem samoty nebo pocitem, že nemají vysokou cenu. A tento nářek je velice silný v lidech starých, v lidech s postižením, můžeme ho slyšet v lidech, kteří ztratili svojí práci. Je to křik, který je křikem jakési deprese. Je to velice hluboký pláč. 
Nemám, nemám s nikým vztah (přesněji "závazný vztah"). Je to pláč osamění.  
A Ježíš, který slyší pláč této ženy, říká: ano, máš pravdu, žila jsi s pěti muži a muž se kterým žiješ teď, není tvůj manžel. Není mezi vámi závazek, skutečné pouto. Možná je to někdo, kdo tě sexuálně využívá.
Ježíš říká: máš pravdu.    
Co  po nás Ježíš chce, je abychom byli pravdiví. Pro nás lidi existuje nebezpečí, že žijeme v iluzích. Myslíme si, že jsme skvělí, bojíme se jakékoli kritiky a jakékoli formy odmítnutí. A jakéhokoli odsouzení. My lidé se nesmírně bojíme jakékoli kritiky. Nebo toho, že nám někdo řekne, že se mýlíme. A jestliže stvoříme bariery kolem naší zranitelnosti, protože se nesmírně bojíme být zranění; a my jsme zranění, když nás někdo obviní, když nás (donutí) abychom se cítili viní. To je asi to, čeho se bojíme nejvíc: bolest z toho, že jsme viděni jako viní nebo se cítíme viní...tak máme obrovské bariery, které nás brání, abychom se viděli jako viní, nebo abychom naslouchali jakékoli formě kritiky. 
Ježíš, víte on je (?; asi něco ve smyslu nejskvělejší) psycholog. Velice jasně vidí člověka, zná naše slabosti. Ví, kdo jsme a jak fungujeme. A v jednom momentě nám Ježíš říká: nesnaž se vyjmout třísku z oka svého bratra, když  máš ve svém oku trám. Lidé s trámy v očích... Nejdřív vyjmout trám ze svého oka, pak třísku v oku bratra. Co nám to říká? 
My všichni jsme slepí. Co se nás samotných týká. Vidíme velice jasně chyby druhých. Jejich nedostatky, obtíže, ale máme spoustu obtíží vidět sami sebe. Máme určitý obraný štít, který nám brání, abychom vešli do kontaktu s tím, co je v nás zlomené. Potíž je v tom, že když vstoupíme do kontaktu s tím, co je v nás zlomené, dostaneme se do deprese. Takže můžeme padnout jak do úplné deprese „nejsem dobrý, jsem hříšný, hrozný, nikdo mě nemůže mít rád“ - nebo naopak do postoje „jsem střed světa a jsem nádherný.“ Je velice těžké pro nás lidi najít tu pravou cestu. 
Ano, jsem zlomený. Ublížil jsem určitým lidem. Ale jsem na cestě. A vím, že Bůh mě miluje. Ještě pořád musím jít dlouhou cestu, ale jsem na cestě růstu. Růst více, milovat více. Je mi líto, jestli jsem někomu ublížil, ale vím, že Ježíš mi pomůže. Máme mnoho obtíží v tomto zůstávat. 
Sklouzneme buď do „nejsem dobrý, jsem zlý a hříšný“... to je skoro klinická deprese, která nás zaplaví špatnými pocity o nás - a nebo se bojíme dotknout  této zlomenosti a žijeme více nebo méně v iluzích: Jsem nádherný, moje skupina je skvělá, jsme nejlepší...
Fotbalové zápasy, které právě probíhají ve Francii, jsou docela vzrušující. Shledal jsem okouzlující sledovat lidi, jak sledují fotbal. Tady je kus kůže s do kterého je napumpováno trochu vzduchu a dvaadvacet lidí běhá kolem dokola a snaží se dostat tento kus kůže do brány. A jestli se to povede tvému týmu, skáčeš radostí a všichni se objímají, a když ten kus kůže spadne do tvé brány, všichni naříkají.  
Několikrát, když jsem byl do Dublinu, když tam hrají  ragby Irové, Skoti jsem se vracel s Anglickými fanoušky. Když vyhráli, byli opilí z radosti. A když prohráli, byli opilí ze zármutku. 
Ale když vidíte lidi tak strašně moc vzrušené kvůli  tomu kusu kůže co spadne kamsi, tak si říkáte „co se to děje uvnitř nich?“. To přece nemůže být jen proto. Je to proto, že jejich identita je dotčena. „Jsme nejlepší“. A musíme dokázat, a musíme dokázat, že jsme nejlepší.   
Každý racionálně ví, že  nejsme nejlepší kvůli jedenácti lidem, kteří kopou do  té kožené věci, ale emocionálně, emocionálně je to jinak. Je tu síla emocí. Jak lidé naříkají, křičí, objímají se ...
My potřebuje vyhrát. Velice silně potřebujeme dokázat, že jsme nejlepší. A tak se schováváme za zdi elitářství, protože pokud se takhle neschováme, jsme v (?) a v depresi. 
Ježíš této ženě říká něco o pravdě. Říká nám něco o pravdě. Duchovní cvičení je čas podívat se na Ježíše. Také čas dívat se na to, co nás od Ježíše blokuje. Co je tím, co brání síle Ducha, aby do nás vstoupila. To je bolestivá stránka  duchovních cvičení. Radostná stránka je, když jsme Ježíšem potvrzení. Když Ježíš říká: „potřebuji tě“, nebo „miluji tě, jsi vzácný“. 
Bolestivá stránka je, když se dotýká zranění. A odhaluje nám, že jsou zde věci, které se musí změnit. Tak musíme být pozorní k tomu, co brání Duchu svatému, aby do nás vstoupil. Aby nás učinil svobodnými. Každý z nás je více nebo méně ovládán strachem. Strachem z čeho? 
Strachem z odmítnutí, z toho, že nebudeme milovaní, strach že nenajdeme své místo, strach z vnitřního utrpení, pocitů viny, ze smrti. A všechny tyto strachy jsou v nás. A někdy mohou být tyto strachy velice silné. Jednou jsem se na retreatu sdílel ne pouze o strachu, ale o panice. 
Požádal jsem lidi, aby reflektovali, kdy vstupují do paniky – paniky, která je strachem vystupňovaným do extrému. A pak za mnou přišel pár a ta žena mi říkala: „Upadám do paniky, když se bojím, že budu podvedená“. A muž řekl „Panikařím, když cítím, že moje svoboda je okrajovaná, umenšovaná“. Vidíme, v čem byl problém tohoto páru. 
Je důležité dotknout se místa paniky. Když muž přijde o hodinu a půl, nebo o hodinu pozdě, a žena je již v panice...myslela, že už nepřijde. Její úzkost vzbudí úzkost v něm. Protože on ucítí, že jeho svoboda je ohrožená, stále se cítí být kontrolovaný.
Je důležité vědět, kde jsou naše strachy jsou, které strachy nás mohou kontrolovat a bránit nám v lásce. Na kterých věcech  musíme pracovat, abychom se osvobodili. Které věci v nás brání Duchu Svatému,  aby do nás vstoupil. Abychom mohli milovat víc, abychom byli více trpěliví, milující, více otevření, více smířliví, a méně uzavření v sobě samotných. 
Je to velmi dojemné, jak něžně se Ježíš dotýká té části duše ženy, která  je v ní křehká, zraněná a zlomená. Jdi a doveď svého muže. 
Nemám muže.
Ano, žila jsi s pěti muži a  ten se kterým žiješ teď, není tvůj muž. V tom říkáš pravdu. 
Potřebujeme nějak pomoci ... abychom žili v pravdě. Abychom byli schopni rozpoznat, co v nás brání Duchu Svatému na nás sestoupit. Co je to za strachy, co je to za postoje. 
Žil jsem s lidmi s postižením více než třicet let. Byla to pro mě uzdravující zkušenost. Mnoha způsoby. Uzdravující v tom smyslu, že mě vyzývala, volala dál (povolávala). . Byl jsem námořní důstojník, učili mě, jak být výkonný, jak být rychlý, dělat věci rychle. Zabýval jsem se filosofií, pak jsem ji učil... učil (jsem se) učit(?).  A když jsem začal žít s lidmi s postižením bylo nutné, aby v mém životě nastala velice hluboká změna. Protože žít s Rafaelem a Filipem, a dalšími, které jsem mohl vzít z institucí, to nebyla otázka výkonnosti a schopností, ale to bylo o vstupování do vztahu. Sdílení s druhými, stávání se zranitelným jeden od druhého. Je velice nádherná pasáž v evangeliu podle Lukáše: 
Ježíš říká: když dáváš jídlo, nezvi členy své rodiny, nezvi přátele a nezvi bohaté sousedy; když to děláš často očekáváš, že budeš pozván na oplátku. Ale když dáváš skutečně vynikající jídlo, banket, slavnost, pozvi chudé, slepé, nemocné ...A budeš požehnán. 
Co to Ježíš říká? Říká něco o tom stát se přítelem lidí, kteří jsou odsouváni. Protože v biblickém jazyce jíst u jednoho stolu znamená stát se přítelem. A Ježíš říká: Jestliže jíte u jednoho stolu s lidmi odmítanými, stáváš se jejich přítelem - budeš požehnán. Budeš požehnán. 
A není to vždycky snadné. Jeden elegantní (význačný) člověk z Paříže se mnou přijel poobědvat. A přišel se svým kufříkem, jeden z těch lidí, co nosí kravaty, vy víte... A z nějakého důvodu byl posazen  naproti Evan. A Evan je velice postižený člověk. Když kašle, padají vám kousky do talíře. Neříkám, že potřebuje ochranný štít, ale když na to nejste zvyklí, je to odlišné... A já si nevšiml, že asistenti posadili Evana přímo proti tomuhle mladíkovi s kravatou. Trochu jsem se styděl, že na to nemysleli. A mluvili jsme s tímhle významným člověkem o jednom ekonomovi z Paříže, který se jmenoval Antony. Řekl: četl jsem knihu od Antonyho...        
A Albert(?) nám do toho skočil a prohlásil: „Já znám Antonyho. On byl asistent minulý rok.“ Tak to jsou věci co se dějí kolem stolu. Vidíte, že jíst u jednoho stolu není vždycky jednoduché. Obzvláště pokud jste pod palbou Evana. 
Ale co Ježíš říká je, že pokud se staneš přítelem postižených a staneš se od nich zranitelným, otevřeš jim své srdce, ne jen pro ně budeš dělat věci, nebo je budeš kontrolovat a vzdělávat, nebo cokoli to je, ale něco jiného... což znamená určitým způsobem zranitelnost... kvůli srdci, zraněnému srdci lidí s postižením. 
„Je tu někdo, kdo chce být mým přítelem?“. To je to. Vstoupit do tohoto vztahu, stát se zranitelným a plýtvat časem. To není vždycky snadné. Protože mám tyhle síly výkonnosti a rychlosti uvnitř sebe. Ale viděl jsem v životě s Rafaelem a Filipem, že se musím změnit. Potřeboval jsem se proměnit. Potřeboval jsem nový směr ve svém životě. To je to, o čem je konverze. Znamená nový směr v životě, změnu. 
V životě s lidmi s postižením se spoustu věcí ukazuje. Jsou zde něžné okamžiky, kdy se smějeme, hrajeme si jsme šťastní a relaxujeme, a pak také obtížnější momenty.
V komunitě v Burkina Faso jsme přijali Samba. Police přivedla Samba do komunity, když mu bylo sedm. On okamžitě věděl, poznal moment, co mě, vás, nás -  co nás rozzlobí. Naneštěstí je to druh nemoci, kdy on potřebuje být bit. Druhým se přibližuje skrze bití. Nenavazuje pomocí něžnosti, ale skrze to, že je bit. Některé děti jsou takové. Je to velice (ojedinělý) a náročný typ osobnosti...kdy člověk potřebuje být pokaždé bit. A aby byl bit, tak tě rozzlobí. To byl Sambův dar. Rozzlobit lidi. Pamatuji si setkání s asistenty, kdy jsem říkal, že pokud nenalezneme odpověď, evidentně skončí ve vězení a zemře tam, protože neustále překračuje zákon...a to nezůstane bez odpovědi. To je velice bolestivé. Bolestivé pro něj, bolestivé ...
Žít s lidmi s postižením není vždycky snadné. Protože občas tě mohou dostat kamsi... Zažil jsem několik zkušeností, a velice bolestných zkušeností mých vlastní barier, mého vlastního násilí, mé vlastní úzkosti, mé vlastní úzkosti tváří  v tvář některým lidem. V mé vlastní  komunitě jsme před nějakým časem přijali člověka, který se jmenoval Lusian. Strávil třicet let  se svojí maminkou; jeho maminka byla nádherná dáma. Nesmírně krásná dáma. Lusian nemohl mluvit, nemohl používat své nohy a ruce, a jeho máma poznala  každičký pohyb. Rozuměla řeči jeho těla. Bylo v ní něco nesmírně nádherného. A také v něm. A maminka se necítila dobře a byla hospitalizována. A samozřejmě Lusian nemohl žít sám. 
Lusian byl dán do nemocnice a to bylo po prvé v životě, kdy byl oddělen od jediného člověka na světě, který ho miloval. A který mu rozuměl. A tak upadl do paniky. Oddělený od své matky, prožíval vnitřní bolest. Protože mu nikdo nerozuměl. A tak křičel a křičel a křičel ... svojí úzkost. A to je velmi normální věc. Křičet. Protože to byla jeho bolest. Úzkost je přerušené společenství. Najedou propadl do jámy samoty. A nemocnice nás požádala, abychom jej  přijali, protože jeho místo nebylo v nemocnici, ale mnohem více v komunitě jako ta naše.    
A když jsem přestal být vedoucím komunity, žil jsem s Lusianem. A to pro mě byla velice hluboká zkušenost. Objevil jsem o sobě velice mnoho. Když jste vedoucí komunity, můžete ukončit konverzaci prohlášením, že všechno je skončeno. Ale když jsem byl asistentem pro Lusiana, tak jsem nemohl. 
Když se dostal Lusian do úzkosti a začal vřískat, nemohl jsem prostě říci „konverzace je u konce“, protože jsem tam byl pro něj. A viděl jsem, jak jeho výkřiky oslovili velice hluboké věci ve mě; byli to nářky mého dětství, které jsem překryl, a nebo to byla pouze moje neschopnost odpovědět na jeho potřeby. Cítil jsem se bezmocný. Ať byla příčina jakákoli, jeho křik, jeho nekončící vřískání – trvalo dvě nebo tři hodiny – ve mě odkrylo hluboké věci: moje násilí, můj vztek; a viděl jsem, že bych  Lusianovi mohl ublížit. Naštěstí když žijeme v komunitě, můžeme pomoci jeden druhému. A poznal jsem spoustu věcí v sobě, o kterých jsem vůbec nechtěl vědět. Je spoustu věcí v nás, o kterých nechceme mnoho vědět. Osobně jsem to shledal velice bolestivým, možná pokořujícím...moje povolání, moje poslání je být s křehkými lidmi. A pak vidět, jak se ve mě tyhle věci vynořují. 
Začal jsem vidět, jak strašně moc snadné to je pro rodiče stát se naštvanými kvůli svým dětem. 
Ve Spojených státech a nevím jak je to v Irsku, ale ve státech je nejčastější syndrom v dětských nemocnicích „?“ "zbité děti". A zbité v takovém rozsahu, že musí být  hospitalizovány. 
Viděl jsem situaci kdy žena, která byla podvedená svým mužem, cítila se prázdná, emocionálně prázdná a částečně v depresi, protože byla sama, musela chodit do práce a v práci přijímala agresi a cestou z práce musela nakupovat a doma tři děti. A všechny chtějí být milovány, mazlit se a mluvit o škole. A ona nemůže. Její afektivní studna je prázdná. Nemůže vstupovat do vztahů. Nemůže...vzít své dítě do náruče. Je v ní příliš mnoho agrese. Její „emocionální  studna“ je totálně prázdná. A tak jim dává jídlo, posadí je před televizi a když jedno z dětí dál volá po tom být drženo a milováno, a ona tomu nemůže zabránit...tak dítěti ublíží. Tak ho zbije; a pak propukne v pláč a odveze ho do nemocnice.  
Tak jsem viděl, co se děje ve mě. Byl jsem dojat, když jsem se dalšího dne sdílel s otcem z jedné naší komunity; on a jeho žena dlouho očekávali dítě. Pak přišlo a tři měsíce po narození tohoto chlapce, měla matka jet za svými rodiči. A tak byl poprvé s dítětem celý den bez matky. A tento otec mi řekl, že když matka odjela, chlapec vřískal a vřískal...a zkoušel jsem zastavit jeho pláč, a pak jsem viděl, jak uvnitř mě roste vztek. A chtěl jsem ho vyhodit z okna. A pak řekl:„A jsem jeho otec“, skoro se slzami v očích. Vidíme, že je v nás spoustu takových věcí. 
A co vnímám jako důležité je to, že pravda nás osvobodí. Jestliže jsem vděčný lidem s postižením za to, že mě naučili něco o něze a o lásce, a zavolali ve mě ty dobré věci, jsem jim také vděčný za to, že se dotkli míst  vzteku, násilí a nenávisti. Vím, že je důležité vědět co je v nás...protože tyto násilnosti, tyto skryté násilnosti mohou ovládat naše jednání, a to způsobem, který nepoznáváme. A tak je důležité vědět, kdo jsme. A nechat Ducha svatého,...(a objevit kým jsme?). 
Když někoho doprovázím, jedna z otázek kterou obvykle pokládám zní: Kdy se rozzlobíš? A proč? Existuje v tobě vzorec strachu ? A nebo mluvíme o momentech deprese. Momentech, kdy jsme pouze přemožení negativními pocity o sobě. Je důležité vědět, kdo jsme. A vidět vše, co je v nás zlomené.
Když jsem prožíval některé z těchto poněkud palčivých zkušeností, shledal jsem to bolestivým, ale pak, krok za krokem jsem byl schopný o tom mluvit a viděl, že mě pravda osvobodila. Je důležité vědět, kdo jsem. A neříkám, že každý má jít k psychologovi nebo na terapii. To může být dobré, ale to neříkám. 
Vědět o sobě. A aby nám někdo pomohl. Možná, že to je role přátelství - pomáhat jeden druhému, abychom objevili, kým jsme. A co možná blokuje Boží dílo v nás, práci Ducha svatého. Co mě blokuje, to mi brání v tom stát se svobodným. A o tom to celé je. Stát se svobodným. 
Svobodou Ducha, o které mluvíme. Být svobodný k lásce k lidem, k otevřenosti k lidem. V tom čase jsem také četl útlou knížku, ve které byl dopis Karl Junga jedné křesťanské ženě. A ten dopis se mne dotkl. Karl Jung píše: „Obdivuji vás křesťany protože vy, když vidíte někoho hladového nebo žíznivého, vidíte Ježíše. A to je nádherné. Když  navštěvujete někoho ve vězení, když navštěvujete někoho, kdo je nemocný, vidíte Ježíše. Když vidíte někoho nahého, obléknete ho.Vidíte Ježíše. Když vidíte někoho zvláštního, divně se chovajícího, vítáte Ježíše. To jsem shledal nádherným. Ale ještě nerozumím tomu, proč nevidíte Ježíše ve své vlastní chudobě. Proč chudého vidíte vždy mimo sebe, ale ne v sobě." Nevidíte, že vy také hladovíte a žízníte po něčem? Po tom být milován? Po něčem? Nevidíte, že také vy jste nemocní a  uvěznění ve svých strachách? Nevidíte, že divné, cizí věci ve vás jsou těmi podivíny (cizinci); věci které nemůžete kontrolovat  - agrese, deprese, ať je to cokoli, nevidíte tyto věci v sobě? Jak to, že nevidíte Ježíše skrytého sami v sobě? Proč jste schopní vidět Ježíše v chudém mimo sebe? Nevidíte svoji vlastní chudobu? Svoji vlastní zlomenost? 
Pro mě je docela zřejmé, že lidé s postižením mě přivedli k tomu dotknout se  svého vlastního postižení. A mých vlastních  nedostatků a chudoby. Jistě méně viditelných. Lidé, se kterými jsem žil...jejich postižení je velice viditelné. Potíže s řečí, s porozuměním, pohyblivost, porozumění, a tak dále. Je velice zřejmé, kde jsou jejich nedostatky. S námi samotnými to není tak snadné, protože se schováváme, předstíráme. Byla to pro mě celá škola. Objevit svá postižení, vidět zraněná místa ve mě...ne myslet si, že všechno bude uzdraveno... to nebude. Ale vědět, že tam jsem a to co zkouším je používat to všechno k růstu v lásce k lidem. 
Budeme o tom mluvit zítra. O celé otázce odpuštění. O naší oblibě a neoblibě. Proč nemáme rádi některé lidi a naopak máme rádi jiné. Proč před některé klademe překážky a jiným otevíráme dveře. Je to otázka objevení toho, že když Ježíš říká milujte své nepřátele, mluví o tom, že nepřítel je v mém domě, v mé práci, a tak dál. My všichni máme v sobě určité bariery, bloky. A v tom začínám vidět, jak s tím pracovat. Jak nechat Ducha svatého přijít k nám, abychom se stali více svobodnými, milovali a byli smířlivými, rozuměli lidem. 
Spiritualita je škola lásky. To je to, o čem spiritualita je. A jak objevujeme naší zlomenost, zjišťujeme, jak moc potřebujeme Ježíše. Pamatuji si jednoho asistenta, který mě přišel navštívit. Vyprávěl mi, jak zažil velice hlubokou zkušenost v noci, kdy jeden z postižených křičel a křičel a křičel. Řekl mi: v jednom momentě jsem viděl, že bych ho mohl zabít. Další ráno měl volno a byl v kapli. A pak ke mně přišel odpoledne a řekl, že viděl jak ho mohl zabít a pak se rozbrečel.
Mohl jsem mu říci: toto je velice důležitý moment pro tebe. Je to zkušenost obrácení. Protože když přicházíš do archy, přicházíš, protože si myslíš, že děláš dobro pro lidi. A teď  si začínáš být vědom, že potřebuješ pomoc k tomu, abys rostl v lásce. Že ty také jsi zlomený a že nejsi elita. Ty také jsi chudý. 
Ježíš oznamuje dobrou zprávu chudým. On nikdy neoznamuje dobrou zprávu těm, kteří slouží chudým. Ti kteří slouží chudým, budou postupně odhalovat svoji chudobu. Dobrá zpráva, evangelium je také pro ně. A my objevíme, že my všichni jsme zlomení.   
My všichni potřebujeme pomoc. Všichni potřebujeme sílu Svatého Ducha. Potřebujeme nějakou sílu, nějakou novou sílu v nás. Něco, co nás změní na velice hluboké úrovni. Něco, co mi pomůže. ...nebýt kontrolovaný svými strachy, předsudky, mojí potřebou síly a kontroly nad druhými.
Věřte, to je něco velice důležitého: jak žijeme s chudými, a zlomenými, oni nám ukazují naši vlastní zlomenost. 
A tak nám ukazují naší potřebu Ducha svatého. V evangeliu sv. Jana  slibuje Ježíš svým učedníkům Parakleita. 
Že se bude modlit k otci a otec pošle Parakleita, nebo že on a Otec pošlou Parakleita. 
Parakleitos, to je nádherné slovo. Ve starém zákoně slyšíme Duch, Svatý duch,  Duch Boží, ...a Ježíš hovoří o Parakleitovi. A to vychází ze dvou řeckých slov: para a caleo (?) to znamená: Ten, který odpovídá na volání. Ten, který odpovídá na volání. Ten, který odpovídá na pláč. Když se podíváte do bible, překlad může být obránce, utěšitel, zastánce...a Parakleitos, který je třetí osobou trojice, ten který odpovídá na naše volání, na náš pláč. Protože se cítíme bezmocní, protože se cítíme sami, protože nevíme co dělat, protože se cítíme zranitelní, nevíme, jak se z toho dostat a tak voláme. A odpověď přichází od Parakleita. Od utěšitele, obránce, toho, který nás obklopí v lásce.
Ale Duch svatý, Parakleitos, přichází pouze pokud voláme. Jestliže se dotkneme naší vlastní slabosti. Ne když děláme dobro pro lidi. Ale když se stáváme vědomými naší vlastní prázdnoty, samoty, zlomenosti, a voláme... tento Parakleitos nám ukazuje... jsem s tebou. A nedělej si starosti. Je to ok. Možná jsi zlomený, ale já tě miluji a jsem s tebou. 
Je to pouze tehdy, kdy můžeme říct s tímto malým chlapcem: neměj starosti mami, Ježíš mě má rád takového jaký jsem. Je ok mít v sobě zmatek (nepořádek). Nesmíme si myslet, že jsme bez poskvrny. Takových lidí je jen pár. A ne víc. 
Jsme tím, kým jsme. Jsme zlomení lidé. Ale jsme milovaní. A jsme povolaní. Jsme povolaní růst v lásce. Ale porosteme pouze tehdy, když si budeme vědomi toho, kým jsme. Nemusíme předstírat, že jsme lepší než někdo jiný. Je v pořádku být sám sebou. 
Být v poklidu sám sebou a znát sám sebe, znát svoji zlomenost, a pak můžeme růst a můžeme postupovat kupředu. Můžeme růst v lásce. Můžeme přijímat Parakleita. Ježíše skrze svátosti. Najdeme cestu s Ježíšem skrze společenství  srdcí. V lásce. Je v pořádku být nedokonalý. Co je důležité je přijmout sami sebe jak jsme. Poznat, že jsme milovaní a pokračovat v cestě. Růst, růst v lásce.  
Ježíš a tato Samařanka... sdělují něco velice důležitého pro každého z nás. Pamatuji se, jak jsem na retreatu mluvil o ženě ze Samaří a byla tam paní, která mi potom řekla, že byla alkoholička, a že měla období, kdy šíleně pila a pak se něco stalo ona pít přestala, a určitý čas nepila; pak se zase něco stalo a ona znovu upadla do zmatku ... její život byl čas totálního šílenství a pak totálního zahanbení  a pak totálního šílení....a tak dál. 
A pak řekla: před tím, než jsem poslouchala příběh o ženě ze Samaří, když jsem se modlila, nenáviděla jsem všechen to šílenství a špínu a nepořádek ve mě, protože jsem to nechtěla. Myslela jsem si, že nemůžu Ježíše pozvat do toho zmatku. Protože on je tak čistý a já jsem tak nečistá. Ale teď začínám rozumět tomu, co je důležité, je pouze dát ten nepořádek Ježíši. Nechat světlo přijít do tmy. V každém z nás jsou části bytosti, které jsou zlomené. Může to být zranění sexuality, zranění -  neschopnost odpouštět, zranění (?) deprese, my všichni jsme zranění lidé. A co je důležité - dát to Ježíši. 
Nechat světlo přijít do tmy. Nechat světlo krok po kroku, dát Ježíši všechno, co sami nemůžeme udělat. Všechny těžkosti, které máme v milování lidí, všechen vztek a úzkost, které tam jsou. A pak Ježíš přijde. A my budeme schopní říct, jako ten malý chlapec: je to v pořádku, Ježíš mě má rád takového, jakým jsem.       
Protože si začínám být vědom toho, co je ve mě zlomené, cítím také, že chci růst. Odpovědět na tuto Ježíšovu lásku, jeho odhalení, že mě miluje. A chci odpovědět. A chci růst, aby on mohl růst ve mě trochu víc. Abych mohl nechat Boha projít skrze sebe, a být znamením, že Bůh je láska. Ve světě, kde je tak málo lásky a tak mnoho zranění a konfliktů. 

Kazeta čtvrtá 

Naše téma zní „Ježíš přišel, aby vše obnovil“. Přišel nás obnovit. Proměnit nás. A pomoci nám vykročit od strachu k důvěře. Protože tak mnoho z nás je sevřeno strachem. Strachem co si druzí o nás budou myslet, strachem o naše zdraví, strachem ze selhání, strachem z utrpení, strachem z odmítnutí. Všichni jsme nějak víc nebo méně chycení ve strachu. Tento strach někoho může motivovat, že chce dokazovat sám sebe, kontrolovat,... Ježíš přišel, aby nám pomohl pohnout se od strachu  k důvěře. Odkud tato důvěra vychází? 
Jak se Mouzes, malý Mouzes, propracoval od strachu k důvěře? Protože co platí pro malého Mouzese platí také pro každého z nás. Mouzes pro jeden okamžik pocítil, že je milovaný. A to byl velice podstatný moment. Cítil, že je chráněn, že je v bezpečí. V bezpečí, protože někdo mu ukazuje (zjevuje), že je vzácný. A že tedy může začít důvěřovat. 
Důvěřovat, že není hrozný, že je v pořádku, aby byl sám sebou, že nemusí být tím, čím ho druzí chtějí mít. Může důvěřovat sám sobě a těm, kteří ho milují a zjevují mu, že je milován. Krůček po krůčku se může posouvat od strachu, se vším, co je ve strachu zahrnuto: samota, úzkost, touha zemřít, pomalu se pohnul od strachu k důvěře. 
A jak začal důvěřovat, pomalu byl schopen otevírat se. Dokonce jeho tvář a tělo se změnili. Byla to fyzická změna. Jeho tělo bylo více uvolněné, více otevřené, méně v tenzi. Když jsme motivovaní strachem, ovlivňuje to naše těla. Stáváme se napjatými. Když víme, že jsme chráněni, a že jsme milováni, můžeme být uvolnění. Ježíš přišel, aby nám pomohl udělat tento posun od strachu k důvěře. 
Jak jsem řekl, jsme všichni trochu jako Mouzes. Kdo to je, kdo nám odhalí, že jsme milovaní, že jsme výjimeční, jedineční? Že je v pořádku být sami sebou a že nemusíme být tím, čím nás druzí chtějí  mít ? 
Mohu být sám sebou. Včera jsem mluvil o ženě, mladé ženě, která byla v napětí a která prožívala, že není v rodině milovaná. Neměla přátele ve škole. Bylo kolem ní napětí, deprese, samota. A pak udělala zkušenost. Na okamžik, vzácný okamžik, který změnil její život, zažila, že je milovaná. Něco, co se uvnitř ní změnilo: vědomí, že Bůh byl přítomen. 
Slyšel jsem o podobných případech. Mám dopis od muže, který mi napsal z vězení. Byl to právník. Udělal nějaký přečin. Octnul se na samotce; tam se chodí většinou za násilí na ostatních. Píše: "když jsem se octnul v téhle tmavé díře, viděl jsem, že jsem ztratil všechno. Práci, ženu, děti, pověst,...Byl jsem kompletně vysvlečen, nahý. Chtěl jsem zemřít...a pak se něco stalo. Malé světlo začalo hořet v mém srdci. ...Maličké světlo začalo pomalu hřát uvnitř mého srdce. A já jsem chtěl toto světlo posílit. Byl to moment, kdy na úplném dně...jsem si byl vědom, že jsem milován a povolán k lásce. 
To je začátek, když máme vědomí, že jsme drženi v náruči Boží. A že je v pořádku pouze být sám sebou a růst v lásce. A nechat krok za krokem Ježíše přijít do mého života. Je to dlouhý a krásný proces, je to cesta. Ježíš tvoří všechno nové, protože před Ježíšem jsme si mysleli, že musíme vylézt na horu, abychom potkali Boha. Že musíme být silní, dokázat spoustu věcí, dělat obrovské pokání... Vyšplhat nahoru a být silní.
Co je nového s Ježíšem? Ježíš sestoupil z hory hledat nás. To je celé tajemství vtěleného slova přebývajícího  mezi námi. Přišel nás hledat. A to tak moc, že říká: Dobrý pastýř opustí devětadevadesát ovcí a jde hledat tu jedinou ovečku někde chycenou... Přichází nás vyhledat. A říci: „To je v pořádku, já tě miluji. Důvěřuj mi. Přišel jsem tě osvobodit. Důvěřuj. Protože já jsem přišel, abys přešel od strachu k důvěře, od otroctví k svobodě, přišel jsem tě osvobodit, tak důvěřuj“. 
Celé poselství evangelia je o Ježíši, který vyhledává lidi. Posílá pozvání. Připomeňme si podobenství o svatební hostině. Král pošle pozvání, jenže všichni ti různí lidé mají moc práce. Mají co dělat, nikdo nemá čas. Jeden říká že vdává dceru, jiný že koupil pár volů, jiný pozemek... Každý je zaměstnán. Ten má to a ten ono. Král je zraněn, ublížili mu. A pak posílá na všechny cesty: přiveďte slepé, slabé, postižené,... Přiveďte chudé, slabé, protože ti mají nadbytek času. A ti přijdou a naplní svatební místnost. 
Co nám tedy Ježíš chce? Jestliže máme přijmou tento vzkaz, nebo tento dar, toto přejití od otroctví strachu k svobodě - chce, abychom otevřeli svá srdce. A nechali Ježíše vstoupit. V knize zjevení je velice působivý kratičký příběh, ve třetí kapitole Ježíš o sobě říká: „Stojím u dveří a tluču. A kdo otevře, vejdu k němu a budu s ním jíst, a staneme se přáteli.“ Ježíš klepe na dveře našich srdcí. Říká: “Chci vstoupit. A jak objevíš, že jsem s tebou, že tě miluji, nebudeš už kontrolovaný strachem, protože už budeš vědět, že jsem s tebou.“Připomeňme si text, který jsme citovali z Izaijáše 43.                                                
Neboj se, já jsem tě vykoupil,
povolal jsem tě tvým jménem, jsi můj. Patříme k sobě, jsi můj.
Půjdeš li přes vody, já budu s tebou,
půjdeš li přes řeky, nestrhne tě proud,
půjdeš li ohněm, nespálíš se, plamen tě nepopálí.
Neboť já Hospodin jsem tvůj Bůh, Svatý Izraele, tvůj spasitel.
...  V mých  očích jsi tak drahý, vzácný,
protože jsem si tě zamiloval.
Toto vědomí, že Bůh je se mnou, začíná zkušeností. Zkušeností ve víře. Poznání, které najednou přichází do mého srdce: Že já jsem milován Bohem. To je na retreatu to důležité - dát prostor této zkušenosti. Dát prostor, to je všechno. Dát čas. 
Proto vždy povzbuzuji k tichu. Protože Bůh mluví v tichu. Děláme příliš hluku mluvením, a není tu prostor. Proto vás vyzívám k tichu. A to je také důvod, proč zde máme modlitební místo: místo kam můžeme prostě jen jít. Sednout si. Možná v průběhu přednášky, nebo skupinky, nebo někdy během dne... 
...vědomí, že jsme vzácní a že je v pořádku být jen sám sebou. Pak může přijít touha růst, růst v lásce a nechat Ježíše vstoupit do srdce novým způsobem. Takže Ho mohu nést ostatním, skrze svojí přítomnost, moje slova, moji lásku. Co dělá Bůh nového je to, že chce vstoupit do  našich srdcí.  Důležité je poznání: Dát prostor, čas pro tuhle zkrušenost. že jsi vzácný... že jsi milovaný. 
Někdy máme příliš mnoho úzkosti a někdy příliš mnoho deprese. Co říká Ježíš lidem v depresi? “To je v pořádku...mít depresi. Chci, abys objevil, že jsem tebou v tvé depresi. Mám tě rád“. My máme představu, že se nám musí dařit a máme být dokonalí, že musí tohle všechno... Ne. Deprese...je mezi jinými nemoc. Potřebujeme pomoc. Někdy nás deprese přemáhá, někdy méně. Vychází z nedostatku, trvalého nedostatku důvěry. 
V pořádku. Tvoje otevřenost a láska k Ježíši jsou hloub než tyto psychologické reality. Zkus Ježíši říct: Důvěřuji ti. Miluji tě. Přijď do mého srdce. Ježíš je žijící člověk a on nás miluje. A chce nám  zjevit, že jsme milovaní. Za jakýchkoli podmínek.  
Žil jsem s několika lidmi, ve kterých bylo spoustu úzkosti. A kteří byli v situacích hluboké deprese. To je v pořádku. To co potřebovali byl někdo, kdo by  s nimi byl a řekl: chci být s tebou, ty jsi můj přítel. A to je co říká Ježíš: chci být s tebou. Necháš mě vejít?  
Když Ježíš tvoří věci novými, chce nás posunout od (svázanosti??) strachu k cestě důvěry k jeho Otci a k němu samotnému. Chce nám říci, že jsme drahocenní, že jsme povolaní růst, a že jsme zavolaní zjevovat jeho víru. Další věc, která je docela nové s Ježíšem je to, že už není více schovaný v nebi. Je skrytý ve slabých. V mé vlastní slabosti. Skrytý v mé vlastní bolesti. 
Před několika lety jsme v mé komunitě přijali Antonia. Antonio nemže chodit, mluvit, nemůže používat ruce. Antonio je velice křehký. Potřebuje být krmen, potřebuje zvlášť ještě kyslík, a spoustu další péče. Velice křehký, zranitelný člověk. Ale s nemírně nádhernou, vyzařující tváří. 
A když k němu člověk přišel a řekl Antonio, jeho předci byli  Italové, takže jste nesměli říct Antoane, Tony, nebo jakkoli,... ale když jste řekli Antonio, jeho oči se rozzářili na celé kolo. Smích, úsměv, který vycházel z celé jeho bytosti, z celého jeho slabého bytí. Jeho oči zářili.
Antonio se někdy opravdu vztekal a někdy býval opravdu v depresi. Říkávali jsme, že Antonio je učitelem akceptace sebe sama. My máme tendenci si věci dokazovat, schovávat se, skrýt naše slabosti...On nemohl skrýt své postižení. Bylo v tom určitá otevřenost a průzračnost v Antoniovi. Učil nás sebepřijetí. On skutečně akceptoval svojí nesmírnou  slabost, chudobu. Svojí obrovskou bezmocnost.... a z toho vyvěrala důvěra. Důvěřoval lidem. Důvěřoval těm, kdo byli kolem. 
To neznamená, že se znovu (nenaštval?). Obzvlášť pokud voda na koupání byla příliš horká nebo příliš studená. Nebo pokud mu asistenti nevěnovali pozornost. Trošku se uzavřel a...přesto, byla v něm jistá otevřenost, která nás tolik dojímala. 
Co bylo na něm tak dojemné - on nemohl  milovat velkorysou láskou. A vy víte, co  je velkorysost. Velkorysost je když máte víc moci, vědění, prostředků, a dáváte někomu, kdo má méně moci, méně znalostí, méně... Dát něco. Ale to je jednosměrná cesta. Shora dolů. To není vzájemné. Důležité pro velkorysost je, aby bylo dáváno pro dobro toho, kdo přijímá, ne pro vlastní slávu. 
Bylo zřejmé, že Antonio nemůže milovat velkorysou láskou. Ale měl speciální druh lásky, kterou jsme možná někdy ztratili. Tou byla důvěra. Víte v důvěře nedáváte věci. Dáváte sami sebe, svoje srdce. A jak Antonio důvěřoval lidem, vyvolával v nich důvěru. A to je přinášelo do společenství srdcí. A to je myslím si to, co jsem se naučil v Arše. 
Posunout se od štědrosti ke společenství srdcí. Kde dáváme, kde přijímáme, kde jsme otevření jeden druhému. Kdy jsme jeden druhým zranitelní. Nechat padnout naše bariery. Přijmout jeden druhého jak jsme. Zjevujeme jeden druhému že každý z nás je důležitý a má hodnotu. Antonio nemohl být štědrý, ale mohl vstoupit do vztahu srdcí. Každá matka to zná. Vztah mezi matkou a malým dítětem. Jak si spolu hrají. Dává matka více dítěti a nebo dítě více matce? Tento moment společné radosti, kdy každý zjevuje druhému: jsi vzácný. jsi nádherný. Je v tom něco o citlivosti. Být citlivý. Jeden druhému zjevovat jeho cenu. A v tom je tajemným způsobem přítomný Bůh.
Citoval jsem včera z listu Janova: Milovaní, milujte se navzájem, protože láska je z Boha, a kdo miluje, je zrozen z Boha a Boha zná. Kdyby jste přišli do domova Antonia,... a zeptali se asistenta jak se máš... pravděpodobně by řekl: Víš, Antonio změnil můj život. Byl jsem ve společnosti, kde musíme dokazovat spoustu věcí, musíme vítězit, šplhat po žebříčku úspěchu, být agresivní. A Antonio mě přenesl do světa vzájemnosti, lásky jednoho ke druhému, k vzájemné otevřenosti, citlivosti (něžnosti), která zjevuje druhým jejich cenu, on mě proměnil. On proměňuje. 
Ježíš v jednom momentě říká: Kdokoli přijme jednoho z těch maličkých v mém jménu, a bere do ruky malé dítě, kdokoli přijme jednoho z těch maličkých v mém jménu,  přijímá mne. A kdo přijímá mne, přijímá toho, který mě poslal. Co to může znamenat?
Kdokoli přijme malé dítě, a já bych to rozšířil na kohokoli, kdo sám se o sebe nepostará, tedy: 
Kdo přijímá jednoho z těch, kteří sami nezvládají ... přijímá mne. A kdo přijímá mne, přijímá toho který mne poslal. Co to může znamenat? 
Je to stejná skutečnost, kterou jsem zmínil včera - kdy Ježíš říká když dáváš jídlo, když navštěvuješ vězení, když navštěvuješ nemocné, když oblékáš nahého, když přijímáš do domu cizince - přijímáš a vítáš Ježíše. Co to znamená? Je to pravda? Je to skutečně pravda? 
Chci vám říci indickou pohádku. Je o Bráhmanovi. Bráhman chodil do chrámu každý den a když byl starý, řekl Bohu: Každý chodím do tvého chrámu tě oslavovat a ty nikdy nepřijdeš ke mě. V tom slyší hlas, který mu říká: „Zítra. Zítra přijdu do tvého domu“. 
Běží domů, se ženou začnou leštit podlahy, uklízet, chystat jídlo. Připravovat vše na příchod pána pánů. A čeká. 
Ráno přijde chlapec a chce si vzít nějaké ovoce. „Jdi pryč.“ Kolem poledne přijde žebrák se špinavýma nohama „On pošlape podlahu, všechno jsme tu uklízeli pro příchod pána pánů. Jdi pryč“. Odpoledne přijde stará belhající se žena. „Běž pryč, Pán přichází“. 
Na další den přijde Bráhman do chrámu a říká: „Slíbil jsi, že přijdeš.“„Ale já přeci přišel. Ale ty jsi mne nevítal, nepřijal. Já byl ten malý chlapec, žebrák, ta malá stará paní, a tys mě vyhnal“.   
Celé tajemství, které zvláštním způsobem Ježíš zjevuje je, že je skryt v žebrákovi, že je skryt v člověku s postižením. Že je skryt v člověku bez práce, který je naplněný vztekem. Když chodíme do kostela, chodíme tam přijmout pokoj. Často je to tak, že jsme v pokoji. Potkat Ježíše v kostele je pokojné. Ale potkat Ježíše v žebrákovi tak pokojné není. Protože žebrák je v depresi. Žebrák je naštvaný a prožívá bolest. Nevíme tak docela, co dělat. Nevíme, co dělat s tímhle Ježíšem, který je žebrák, malý chlapec... 
A zde se dotýkáme tajemství. Tady se dotýkáme tajemství. Antonio v celé své slabosti otevírá naše srdce, ale také nás ruší, omezuje. Jestli se staráme o Antonia, nemáme čas na spoustu věcí. Spoustu věcí už nemůžeme dělat. Nemáme čas. Každá matka Antonia to ví. Matky Antoniů nemají čas. Takže pokud budeme angažovaní ve vztahu k Antoniovi, bude to určitě rušivé. Bolestivé. 
Jsme ve společnosti, kde musíme vyhrát, kde musíme být agresivní, musíme vydělat peníze, utratit peníze, bavit se, splatit dluhy...to všechno je pravda...a tak nemáme čas. Nemáme čas setkat se s Antoniem, setkat se s Ježíšem v Antoniovi, potkat Ježíše v žebrákovi. 
Povím vám dva příběhy. Šel jsem po ulici v Paříži a nějaká žena mi řekla: Dej mi nějaké peníze. V jeden okamžik jsem si uvědomil, že se v rozhovoru blížíme k místu, ze kterého není návratu. Že pokud se ještě přiblížíme, půjdeme třeba do restaurace a budeme si povídat, docela mě pohltí, spolkne. Tak jsem jí dal nějaké peníze a šel jsem. 
Bál jsem se. Bojíme se. Ruší nás pláč chudých. V jednom žalmu se říká: Hospodin slyší pláč chudých. Chceme my slyšet pláč chudých? 
Druhý příběh se odehrál v pařížském metru. Nebylo mi dobře, bolely mě záda...najednou za sebou slyším „Dej mi peníze, nebo provedu něco hloupého“...Kolem spoustu lidí hodně pozorně četlo noviny. Ruka se objevila před mým nosem, vzal jsem ji a podíval se nahoru. Mladý muž kolem pětadvaceti, neoholený a evidentně v nepohodě ... ptal jsem se ho jak se jmenuje, odkud je. Dal jsem mu malou minci. Ne příliš mnoho. Díval se na mě nesmírně něžnýma očima a řekl:„Jsme oba na stejné lodi, ne?“
Vím, že jsem nebyl zrovna slavnostně oblečený...řekl jsem mu: „Ano, jsme na stejné lodi lidskosti...“ My všichni jsme chudí, zlomení, v nouzi. Co se mě dotklo, byla nesmírný krása jeho očí. Citlivost. Opustil mě s křikem, že jen jeden člověk mu dal minci. Bylo skvělé potkat ho na chvilku, ale ne na déle. Z jeho očí jsem skoro mohl číst, kým byl. Byl to člověk, který nikdy neměl matku. A on matku potřeboval. A tak stále hledá bezpodmínečnou lásku. A nemůžeme takovému muži dát bezpodmínečnou lásku. Má v sobě příliš mnoho násilí. 
A tak očekává lásku a vždy je zklamán. Když ho potkáte na minutu, je to v pořádku. A možná je to, co potřebuje - možná potřebuje několik lidí, kteří se o něj postarají. S respektem. Byla to nesmírně silná zkušenost vidět, co měl tenhle člověk v očích, jeho jemnost a lásku.  
Chudí nás ruší. Ruší nás, strašlivě nás ruší. Nějakým způsobem nás volají, abychom se změnili, vyšli ze svých obranných barier. Abychom riskovali někoho milovat. Riskovat milovat lidi. Pár věcí můžeme zvládnout sami, ale v komunitě můžeme udělat trochu více. 
Samozřejmě nesmíme být naivní. Jsou lidi násilničtí, poněkud zlí, není možné být naivní. Ale stále je důležité pochopit Ježíšovo povolání. „Kdokoli přijme jednoho z těch maličkých, přijímá mne“.
Co chtěl Antonio? Peníze? Ne. Znalosti? Ne. Moc? Ne. To jsou možná věci, které chceme my. Místo v komunitě? Ne. Co skutečně chtěl? 
Antonio žádá něco jiného. Co se ptá je:  Miluješ mě tak jak jsem? Má můj život smysl? To je  vše, na co se ptal. Miluješ mě? Chceš být se mnou? To je vše, na co se ptal, co žádal.. 
Ve své chudobě jediné co potřeboval vědět bylo, že je důležitý pro někoho, nebo pro nějakou skupinu lidí. Jestliže vnímá, že je milován, může žít. Pokud není milován, docela jistě vnitřně zemře. 
A co chce Ježíš? Po vzkříšení si Petra bere stranou a ptá se: Šimone, synu Janův,  miluješ mě? Miluješ mě víc než druzí? Miluješ mě? To je Ježíšova otázka: Miluješ mě? Chceš se mnou vstoupit do vztahu? To je všechno. Antonio nám zjevuje, povolává nás, ale může nás také děsit. Staví před dilema: Co udělám se svým životem? Uzavřu se, zvítězím a budu (uznávaný??) nebo bych měl otevřít své srdce druhým? Není to jasný protiklad mezi těmito věcmi, ale fakt je, že jestli se věnujeme vydělávání peněz a dělání věcí, naše srdce zůstává nerozvinuté a my míjíme cíl. 
Někteří z nás jsou povoláni mít své místo ve společnosti, bojovat a pracovat... ale Ježíš říká něco o našich srdcích. Dovol, aby tvé srdce bylo dotčeno. Protože já jsem také v chudákovi, v člověku s postižením, v muži, který je nezaměstnaný a depresivní. 
To neznamená, že můžeme dělat všechno. Samozřejmě nemůžeme. Ale můžeme vytvořit síť přátel, kde můžeme pomáhat jeden druhému. Pomáhat lidem objevit jejich cenu a jejich krásu. 
Ježíš chce, abychom se stali lidmi soucitnými. Celé srdce Ježíšova poselství je velice jednoduché. Buďte soucitní, jako můj otec je soucitný. Nesuď a nebudeš souzen. Nezavrhuj a nebudeš zavržen. Odpouštěj a bude ti odpuštěno. Abychom mohli vstoupit do tohoto poselství soucitu a neodsuzování, a základě odpuštění, nechejme Ježíše vstoupit do  našich srdcí. Aby nás Duch svatý učil, jak růst v lásce.

Kazeta pátá 

... poklad slov, která nám odhalují, jaký Ježíš byl, jak žil a mluvil. Jak své učedníky potkal, povolal a vzal na svatební hostinu. To nám říká, co jsme povolaní žít. Je v nás hluboká touha milovat a být milováni. Hluboká touha nalézt skutečné naplnění. A k svatební hostině Boží musíme být kompletně proměněni a obnoveni. 
..jak Ježíš zjevuje, že jeho tělo je chrám a z něj vyvěrá voda, jak Ježíš skrze Nikodéma vysvětluje, že jsme povoláni znovu se zrodit, zrodit shůry, abychom byli schopni porozumět tomu, co jsme my lidé povoláni žít.    Nejsme pouze ve světě konfliktů a nenávisti, útlaku a nerovnosti, nejsme tu pouze pro války, nebo abychom se  schovávat se za bariery které jsme vytvořili...ale jsme stvořeni k tomu být svobodní, svobodni k lásce, k tomu pracovat pro pokoj a jednotu. 
A pak Ježíš ukazuje, jak této jednoty dosáhnout, když přichází k této velmi zraněné ženě; a pak když uzdravuje onomu muži umírajícího syna, a jak jde do útulku v Jeruzalémě, kde na zemi leží nemocní, ochrnulí, chromí, jenom tu leží...
...a pak přicházíme k šesté kapitole, která je velice působivá. A podívejme se na ni pozorně. Začíná nádherně.    
Ježíš jde na horu a nesmírný dav lidí ho následuje. Ze všech vesnic z Galilee. Jsou k němu přitahováni jeho slovem, jeho láskou, soucitem. Mnozí chtějí být uzdravení. Vidí ho jako Mesiáše, jako osvoboditele- tehdy byli židé pod nadvládou Římanů. 
Začíná to nádherně; zástup ho následuje. A na konci kapitoly - všichni ho opustili. Už ho nechtějí. Tato slova jsou příliš tvrdá, a mnozí s ním od té doby nepůjdou. Dokonce učedníci jsou otřesení. A vyjevuje se, že Jidáš ho má zradit. Je to velice důležitá kapitola, kde máme všechny ty lidi, kteří následují Ježíše  - a na konci odejdou. A nejsou to vůdci, kdo od něj odchází, ale jsou to učedníci.
Co se stalo? Je důležité porozumět co se od začátku do konce, co se stalo. Když Ježí vidí, že jsou hladoví, dává jim najíst, pěti tisícům lidí, kteří ho následují. Lidé jsou ohromeni a je zde radost... a protože udělal tento zázrak, lidé jej chtějí učinit králem. A on jim vyklouzne. Protože Ježíš nechce dočasnou moc, to není jeho způsob. On  se chce dotýkat srdcí. Ne mít nad lidmi moc. Ježíš jim unikne na horu a oni jsou tak trochu ztraceni. Neví, co dělat. Ježíš zmizel – co teď?  Neví co dělat, a tak se rozhodnou jít do Kafarnau. V Kafarnau byli den nebo dva předtím, když  tam Ježíš uzdravil Petrovu  tchýni. 
No tak jdou do Kafarnau. A pak najednou uprostřed noci zesiluje vítr a začíná bouře. Mají strach. A nejednou vidí Ježíše přicházet po vodě. Ještě více se vyděsí. A když vstoupí do člunu ... jsou bezpeční. Když je zde vědomí, že Ježíš je ve člunu s námi, tak je vše v pořádku, jsme v bezpečí.
A pak přichází  velice působivý  moment. Lidé, kteří byli u rozmnožení chleba, chtějí od Ježíše více. A Ježíš začne mluvit o chlebu z nebe, že přišel dát chléb k nasycení, nejen co bylo včera na hoře, ne o chlebu a rybě...On přišel nasytit naše srdce, naši mysl. Nejsme si příliš vědomi, jak potřebujeme nasycení. 
Samozřejmě potřebujeme jídlo k snídani, obědu a k večeři. Ale potřebujeme také jinou výživu. A když se necítíme dobře, potřebujeme být nasyceni.  
Moje matka zemřela když jí bylo dvaadevadesát. Na konci života měla docela slabé chvíle, chvíle deprese. Když byla sama, byla ve smutku. Když k ní přišli lidé na návštěvu, byla nasycená jejich láskou, přítomností, otázkami, péčí...návštěvy ji stavěli na nohy, sytili ji.  
A každý  z nás potřebuje nasycení. A důležitá otázka je, co nás sytí? Co sytí naše srdce na cestě? Ne jen fyzicky jako vajíčka na slanině, ale co sytí tvé srdce, tvou inteligenci? Co nám dává tu touhu, tu energii žít, žít víc plně, pracovat pro království, pro mír... Je v tom množství otázek pro nás, které se týkají energie. 
Někdy nemáme energii, chuť k modlitbě,... jindy je čas, kdy se uvnitř cítíme mrtví. Kdy jsme příliš unavení, kdy máme obtíže přijmout lidi, kdy nemáme energii. Nemáme energii. Množství otázek  pro nás.  
CO  nám dává ŽIVOT? A to je velká otázka.Co nám dává život? Co tě vede k tomu dělat věci pro Boha? Pro druhé? Když jsme unavení jenom sebou práskneme a možná sledujeme televizi. Nemáme vnitřní energii. 
Otázka nasycení je pro nás velice zásadní: sytíme se dost dobře? Co nás nasytí? Co z nás dělá lidi plně živé? energetické (ne vnějšně), ale vnitřně motivované? 
Když někoho milujeme jsme motivováni psát, telefonovat, setkávat se. Spousta energie, která se vynoří. Jsme nasyceni láskou, vztahem. To je možná základní nasycení, nasycení skrze vztahy; možná, že to je ta základní potrava.  
Ježíš tedy mluví o nasycení, o chlebu z nebe, který nám pomůže jít v síle k Otci, k Bohu.  
A pak říká, že On je chléb z nebe. Lidé docela nerozumí, jak je to možné. Jak to? Jak by mohl být tím chlebem, který přichází z nebe? Oni přeci ví, kde se narodil, komu, jak žil, znají Marii a potkali Josefa. A začnou diskutovat, nerozumí tomu. A on jde dál a říká, že tento chleba je jeho tělo. A ještě dál: Kdo jí a pije mé tělo a pije mou krev, toho vzkřísím v poslední den. Kdo jí mé tělo a pije mou krev, má věčný život. 
A jde ještě dál: Kdo jí mé tělo a pije mou krev, žije ve mě a já v něm. Žije ve mě a já v něm. 

Mluvil jsem o Antoniovi. On nemůže být štědrý, nemá čím, nemá co dát. Ale jak jsem zmínil, může žít velice zvláštní způsob lásky: společenství. Společenství srdcí. Já žiji v tobě a ty ve mě. Neuvěřitelná skutečnost našich  srdcí - srdcí, která umožňují lidem žít ve mě a mě v jiných lidech. To je celé lidské tajemství, naše zranitelné srdce z masa, které dovoluje lidem přicházet přijít k nám  a nám zase jít k druhým. To je tajemství lidských bytostí. Nejsme z betonu. Jsme lidé s křehkým srdcem. Máme křehké srdce, které dovoluje druhým vstoupit, žít v nás a nám žít v druhých.
Když Tomáš Akvinský říká, co je láska, povídá že „láska je žít v druhém člověku“. Mluví o vzájemnosti.To znamená, že když někoho miluji, myslím na něj, a chci být s ním, a on myslí na mě a chce být se mnou... žijeme jeden v druhém. Je to něco o našich srdcích, našich zranitelných srdcích, která dovolují žít druhým v nás. Staráme se o druhé, chceme, aby se jim dobře vedlo, chtěli bychom je mít blízko.  
Tato láska je to, co snižuje bariery. Nejsme už uzavřeni v sobě, nejsme z betonu. To je co říká Duch skrze proroka Ezechiela: změním srdce z kamene v srdce z masa. Srdce z kamene je srdce, které se stará pouze o sebe samo. Jeden kus betonu. Srdce z masa je srdce, které dovolí druhým vstoupit. 
Já můžu otevřít dveře a ty otevřeš své dveře, a můžeme být spolu, starat se jeden o druhého. A pak už nejsme více sami.A v tomto společenství srdcí se cítíme bezpečně, protože ty miluješ mě a já miluji tebe.  
A to je to, co zažil Mouzes. Měl velice citlivé srdce. Uzavřelo se, v když byl opuštěn  v nemocnici – protože se bál. A pak když byl přijat, cítil se bezpečně, mohl své srdce otevřít. Vstoupit do procesu vzájemné důvěry. Společenství srdcí je vzájemná důvěra. Cítím se s tebou bezpečně a ty se cítíš bezpečně se mnou. A tady to je, kde Bůh přebývá. 
Přítomnost Boha ve společenství srdcí. Chci abys byl svobodný a ty chceš, abych já byl svobodný. Být s někým ve společenství neznamená někoho ovládat jeden druhého, držet ho, mít ho jen pro sebe, to není společenství srdcí. To je potřeba ovládat druhého, to může nastat. Někdy rodiče chtějí ovládat své děti, protože mají příliš úzkosti a snaží se tak naplnit prázdnotu, která v nich je. To není společenství. Společenství je dávat svobodu. Přinášet svobodu  dětem, pomoci dítěti růst, aby bylo čím má. Aby mohlo jít po cestě svého života.  
Takže společenství srdcí  není o tom, že jeden druhého držíme. Je to vzájemná důvěra, která pomáhá  lidem, aby byli sami sebou. Tak jak jsou, tím, čím jsou. A pak jejich krása může růst. Můžeš být docela sám sebou. To je společenství srdcí. 
Mnozí z nás to možné nikdy nezažili. Možná jsme zažili ovládavou lásku, nebo pouze štědrost, nebo podmínečnou lásku: Miluji tě, když: když jsi hodný, když nezlobíš, když děláš co chci, když jsi poslušný... Často...tohle zažíváme. Miluji tě, když. 
Ježíš, který přišel učinit věcmi novými, říká: miluji tě - jak si. Dokonce, když neděláš to co chci. Cokoli děláš. 
A Ježíš říká, že ten, kdo jí mé tělo a pije mou krev, s tím budu ve společenství srdcí. To je eucharistie, a jde to ještě mnohem dál než je eucharistie, je to mnohem hlubší než jedení hostie. To je něco mnohem většího, hlubšího: Stát se stálým přítelem Ježíšovým. 
A když Ježíš říká: ten, kdo jí mé tělo a pije mou  krev, ten kdo je nasycen mojí přítomností, kdo chce být nasycen mojí láskou, kdo chce být nasycen životem, který je ve mě... 
Co tedy Ježíš říká? Chci se stát tebou zranitelný. O tom je láska. Chci být tebou zranitelný. 
To je dvoustranná věc. Kdokoli jí mé tělo a pije mou krev. Kdo je nasycen mou přítomností... Já budu žít v něm a on ve mě, je to oboustranná záležitost. Ty budeš ve mě a já budu tobě.  
Často možná říkáme Ježíši: „Co ode mě chceš?“ 
Víte, co Ježíš odpovídá: „A co ty chceš po mě?“ Jsem vždy dotčen, protože Ježíš říká: Požádej o co chceš a já ti to dám. Žádej Otce v mém jménu o cokoli a dostaneš to. Ale musíme  žádat v jeho jménu.
Ježíš je tedy námi zranitelný. Tedy: Co chceš? Po čem toužíš? Chceš růst v lásce? Jaká je tvoje touha? To jsou  Ježíšova slova na počátku evangelia sv. Jana: Co hledáte? Proč přicházíš na retreat? Co chceš?
Je velice důležité dovolit našim přáním, aby se vynořily. 
Někdy jsem velmi citlivý vůči chválám před jídlem. Buď požehnán Bože a tyto dary, ...a dej jídlo těm, kdo ho nemají. A možná Ježíš na to říká „A co ty? Ty dej jídlo hladovým. Dáváš jídlo hladovým? Proč jenom já mám dávat jídlo hladovým?“ 
O co tu jde? 
„Ty, ty to udělej. Ty jsi Bůh, ty to můžeš udělat, já chci teď jíst svůj rosebeaf.“
Neděje se tu něco zvláštního?
Opravdu je to naše přání, aby Bůh dal jídlo hladovým? Aby byli nasyceni? Pak to udělejme společně. Ježíš a já. 
Ne jen on sám. 
Aby Bůh spravil všechny mé problémy. Tak se to neděje. Udělat to spolu. Ne, že my se posadíme a budeme říkat Bohu, co má dělat. O tom to není. Je to o partnerství. 
Ježíš nás volá,  abychom byli nasyceni jeho přítomností a tak se mohli stát jeho přáteli. Říká nám: Už vás nenazývám služebníky, ale přáteli, protože chci žít ve vás a vy aby jste žili ve mě a dohromady spolu něco žili. A jak budeme společně,  vy objevíte, co já žiji s otcem. Mír, vytržení, přítomnost - to, co prožívám s Otcem. Ježíš slibuje něco o vztazích. Jestliže jdete k přijímání eucharistie,  je to znamení něčeho mnohem většího. Mnohem širšího. Toho přátelství, ke kterému jsme povoláni s Ježíšem. A jak vstupujeme do vztahu s Ježíšem a naše strachy se rozplývají. 
Proto je Ježíš obrovsky, obrovsky zraněný, když někdo říká: nechci se modlit, protože mám strach, co Bůh bude chtít, co řekne. My víme, co bude chtít, na co zeptá: Co chceš? Na to se zeptá, právě jako přítel. Co ty chceš. Na to se zeptá.  
Miluješ mě? Ježíš je nesmírně delikátní a laskavý ke každému z nás. Nesmírně laskavý. Máme slabou představu této jeho jemnosti, protože nám třeba nebylo nejlépe a čekali jsme, kde na nás Bůh udeří pokaždé, když uděláme něco špatně. Ale tak to není. Ježíš je LOWER, milovník. A protože je milovník, je nesmírně citlivý k tomu na co se ptáme, co žádáme. 
Proto vás vyzývám k bdělosti, obzvláště v čase retereatu. Naslouchejte. Vezměte si čas v kapli. Začněte vstupovat do vztahu s Ježíšem. A když jste ve zmatku a nevíte co dál, ptejte se Ježíše.  
Měl jsem to štěstí, že mě doprovázel duchovní vůdce - vždy když jsem se ho ptal,  řekl mi: Jdi a zeptej se Ježíše. Nikdy mi neříkal, co dělat. Jen - jdi a modli se. Jdi do jeho přítomnosti, do kaple a ptej se. Zeptáš se a uvidíš, co ucítíš, když si s Ježíšem. A pak to zkusíš udělat. Nemáš jistotu, jestli ti  to řekl nebo ne, jediné co víš je, že jsi to chtěl, a zkusíš tu intuici žít...
...a  o tom to je. Věřit. V tomto vztahu, do kterého jsme zavolaní. Tak vás vyzývám k pozornosti. Zjistil jsme , že   
mnoho lidí zažilo zkušenost s Bohem a nevědí, že je to Bůh. Potkal jsem lidi, kteří prožili hluboké chvíle pokoje, a řekl jim: víš, že toto je způsob, jak Ježíš mluví? Ne vždy to vědí. Jak k nám Ježíš a Duch svatý mluví? JAK nás volají? Všechno co Ježíš chce, je aby nám bylo dobře, aby jsme byli šťastní. Abychom stáli plně živí. Ne abychom klesali pod silou strachu. Ve strachu z druhých,  z toho a onoho, z nemoci, ze selhání. Ne. Chce aby se nám dařilo, abychom žili radost blahoslavenství. Radost. V patnácté  kapitole Ježíš říká: To jsem vám pověděl, aby moje radost byla ve vás a vaše radost aby byla plná. Abychom byli muži a ženami plně živými, kterým se daří. 
Lidé, které jsem shledal nejšťastnějšími, věřte nebo ne, ...když  jsem v Montrealu, rád navštěvuji ženu, která je třicet let upoutána na lůžko. Má bolesti, ale nikdy jsem neviděl nikoho tak šťastného. Radost být tam, radost, plnost života. Je to poznat, když jste v její přítomnosti. Radost, pokoj - to je co Ježíš chce. Aby každý z nás měl život. Máme nemoci, v našich životech jsou těžkosti, ale Bůh chce, abychom byli  živí (plní života), se nám dařilo 
Co je výjimečné s Ježíšem - jistě, zůstávají těžké chvíle, takový  je život - ale Ježíš nám dává sílu to žít. To je nové. Neznamená to, že všechno utrpení zmizí. Ale mám sílu to zvládnout. . 
Když jsem byl v Dakar(?), v Bangladéši, navrhl jsem, ...byli tam lidé , kteří pracují a žijí s lidmi s postižením, sdílel jsem se o Arše, o Víře a světle a sdílel, vyprávěl jsem jim o paradoxu, že lidé, kteří jsou ve společnosti vytlačení na okraj jsou ti, kteří - pokud je přijmeme – nás mohou uzdravit. A proměnit nás. Zmínil jsem,  jak Antonio mění lidi. Protože on probouzí velice hluboké síly lásky v nás. Lásku a soucit. 
Sdílel jsem s nimi tento tajemný paradox, že lidé kteří jsou slabí a odvržení nás mohou, pokud je přijmeme,  
pomohou nám přijmout naši slabost, přinesou nám celost a  přinesou nám nový život. 
Když  jsem skončil, vstal muž a řekl: „Jmenuji se Dominik Rosario. Moje žena a já...máme syna. Narodil se nám nádherný chlapec, dali jsme mu jméno Vincent. V šesti letech  dostal záchvaty, po nich přišlo poškození mozku.
A teď už je Vincentovi šestnáct, je to velký chlap, nemůže chodit, nemůže mluvit. Nemůžu se o něj  dokonce starat jak tomu bylo dřív, když byl malý. Moje žena a já jsme velice trpěli. Jsem chudý a na konci měsíce jsem často neměl na rýži, protože v naší zemi jsou  antiepileptika velice drahá. Se ženou jsme se tak moc modlili, aby Bůh Vincenta uzdravil.“ 
A nakonec řekl: „Bůh slyšel  naše prosby. On neuzdravil Vincenta, ale změnil moje srdce. A změnil srdce mé ženy. A teď jsme šťastní. Jsme s Vincentem šťastní. Radujeme se z jeho  přítomnosti.“
A o pár dní později jsem šel do jeho malého domu a byla to pravda, byl to velice nádherný, šťastný domov. 
To co bylo strašlivě bezútěšné, ponuré – bylo  proměněno v radost. Silou Boží. To je cesta, jak  Ježíš jedná. 
Nechce, abychom byli zkřiveni bolestí. Dává  nám sílu, abychom věci žili (zvládli), a to je naše víra: věřit, že Ježíš nám dá sílu zvládnout i věci na které nestačíme, které sami nemůžeme zvládnout. On je můj přítel. 
A já věřím, že mi dá tuto sílu. Protože zjevně je tu mnoho věcí, které nezvládnu, věcí které my nezvládneme, mnoho věcí, které jsou zdrojem stresu, které mohou  přinést bolest, to je život. Důležité je, jestli najdeme tuto novou sílu, novou  moc, energii v nás, která  přichází od Ježíše - který každého z nás nazývá milovaným.   
Velký Ježíšův strach je, že se ho budeme bát. To je Ježíšův skutečný strach. A tak udělá cokoli, abychom se nebáli. A my jsme stále ve strachu.
 Nějak musíme dovolit, aby síla božího slova vešla do našeho těla, abychom  mohli uvěřit, že jsme milovaní. Že je s námi. Že nám dá sílu, moc, nový život a novou  lásku. Všechno, co musíme udělat, je začít žádat. 
 Někteří z nás nesou hluboká zranění ze svého dětství. Situace, které jsou  zraňující. Může jít o zneužití, násilí, ublížení, buď fyzické a nebo sexuální, nebo se cítíme odmítnutí a zranění, protože naši  rodiče sami možná  prožívali těžký  čas deprese. Když matka žije depresi, ztrácí citlivost k dítěti. Tak  jsme třeba získali něco z její deprese. Každý z nás, nějak, byl jako dítě zraněný. A jak stárneme, tyto zranění nás mohou ovládnout. A nebo ovládneme my je. 
Mohou nás ovládnout, donutit nás ubližovat lidem. Ježíš neodnímá všechna tato zranění, všechnu tuto křehkost. Nebere pryč všechnu tuto slabost. Říká: „Neboj se. Já vím, že jsi zraněný. Fyzicky, sexuálně, cokoli to může být. Ale jsem s tebou“. To neznamená, že nemáme jít za dobrým terapeutem. Ne. Když  máš rakovinu, jdeš za doktorem. Když máš určité zranění, které tě blokuje, je dobré jít za terapeutem. Ježíš  používá lidi, samozřejmě. Co nám říká je: jsem s tebou. Neboj se, já jsem s tebou. To neznamená, že se nemáme o sebe starat. Lidé často o sebe samé neumí pečovat - vídám, jak jezdí z prázdnin domů totálně vyčerpaní. Co se děje? Víte jak se starat o své tělo? Jak odpočívat? Co  potřebujete jíst... Víte co potřebujete, aby jste si odpočali? Aby jste byli fit?
Odpočívat to není jen jít do postele. Odpočinek je často vydat nějakou novou energii. Tak všechny v arše povzbuzuji, zvláště pokud mají  mnoho odpovědnosti, pokud mají dar malovat, ať malují, a pokud je to muzika...cokoli. Tyto nové energie, jiné energie mohou vyjít, . 
A je důležité, abychom znali svá těla, věděli, kdo jsme, co  potřebujeme. Víte nikdo z nás, my lidé, nejsme příliš inteligentní. Andělé jsou  mnohem chytřejší než my. Jsme lidé ve srandovních tělech, která nás jaksi drží při zemi a je jasné, že my lidé nejsme moc chytří, protože každý tvrdíme něco jiného... každý říká „já vím“ a tvrdí něco jiného než člověk naproti. Je docela vidět, že jsme poměrně hloupí. Ale je jedna věc, kterou můžeme znát: jak být fit. Co JÁ potřebuji, abych se dobře cítil?   
Jaký odpočinek, jaké jídlo, jaké duchovní  nasycení, jakou relaxaci, modlitby...? Co já potřebuji, abych byl „v pohodě“? A to bychom měli hledat. 
A Ježíš říká: já chci být tvým nasycením. Chci tě učit, jak milovat. V jistém smyslu bychom se měli bát Boha méně než dvouměsíční dítě své matky. To znamená nebát se vůbec.Bůh je jako matka. Jemná milující matka. Vše co chce je abychom vstoupili do (jemného) vztahu důvěry. Vzájemné důvěry. To znamená, že nějakým způsobem zemřu tomu mé touze po moci a různých pokušeních, která možná  mám. 
Podívejte se na 6. kapitolu, která začíná tak krásně a končí tak smutně. Končí smutně, protože lidé nevěří, že Mesiáš chce být jejich přítelem. Není to pouze věc jedení jeho těla a pití jeho krve. Je to víc než to. Mesiáš, prorok, chce být mým přítelem. Chce být ode mne zranitelným. 
A to je těžké k uvěření: že Ježíš chce být mým přítelem. Tak často slyším: Ježíš nemůže milovat mě. Má rád každého, ale ne mě. NE. Neříkám, že to musím stále prožívat (cítit). To je naše víra, a o tom víra je. A jestliže tu jsme, protože věříme, srdcem této víry je skutečnost, že jsme přijali Ducha svatého. A skrze tohoto Ducha jsme povoláni být přáteli Ježíše. On zranitelný mnou, já zranitelný od něj.  
Kdy on říká „Co chceš? Co pro tebe mohu udělat?“ 
A my říkáme:„Co ty chceš? Co můžu já udělat pro tebe?“ 
A pak objevím, že tenhle vztah je osvobozující, že je to vztah, který mě vyvede ze strachu. Stejně jako Mouzes, malý Mouzes vyšel od strachu k důvěře. A o tom to celé je: Jsme povoláni vyjít ze strachu k důvěře.
Kazeta šestá 

...lidé ho chtěli učinit králem. A všechno to skončilo tak špatně. Na konci kapitoly říkají „tato slova jsou příliš tvrdá“, a začali ho opouštět. Co se mezitím stalo?
Začíná to tak nádherně: lidé začínají následovat Ježíše, začínají ho vnímat jako Mesiáše, jako  někoho, kdo jejich zemi přinese svobodu. A pak to tak špatně končí. 
Protože na konci té kapitoly říká:„Chci vás nasytit - svým bytím, milovat vás, žít ve vás, a aby vy jste ve mě. ...- abychom byli přátelé, abychom žili jeden v druhém.
A lidé chtěli krále, ale ne milovníka, přítele. Chtějí silnou osobnost, která  jim pomůže získat jídlo, a podobně, - ale nechtějí přítele, který  je volá ke svobodě a k lásce. 
Nejsme všichni trochu na téhle lodi? Chceme mít silné vedoucí a pak je můžeme obviňovat, když věci jdou špatně. Protože my sami nechceme odpovědnost - přinést do světa víru a Ježíšovu lásku. Chceme obviňovat druhé. 
Ježíš chce žít ve mě, ve vás, v každém z nás. Možná je to příliš jednoduché. Možná proto, že se všichni trochu bojíme lásky. Možná jsme viděli nebo zažili podmínečnou, kontrolující, ovládající lásku ...a nezažili bezpodmínečnou a osvobozující lásku. Proto máme obtíže porozumět Ježíši. Těžko mu rozumíme. Protože nemáme zkušenost bezpodmínečné osvobozující lásky. 
Lásky, která nám dává svobodu být sami sebou. A tak se lidé odvrací. A už nemají zájem. Můžeme téměř vnímat bolest Ježíšově srdci : „Přinesl jsem vám lásku a vnitřní svobodu a  ...a vy jste nechtěli.“ 
A pak se dokonce obrací k apoštolům:“Vy také mě chcete opustit..., když mluvím o lásce a přátelství? O mém těle a krvi, které vás nasytí, přivede ke svobodě, takže budeme moci žít vy ve mě a já ve vás...?“
To není odpověď židů, kteří se ho chtějí v 5. kapitole zbavit ...to jsou jeho učedníci.
My všichni se trochu bojíme přátelství, všichni se bojíme se, že se k Ježíši dostaneme příliš blízko, všichni se trochu bojíme modlitby. 
Protože nějak stále máme představu Boha, který vyžaduje a trestá, když neděláme přesně to co on chce. Protože nemáme představu co to znamená „Bůh lásky“ nebo Bůh, který  nás miluje. 
On nás volá. K vnitřní svobodě, abychom se k němu přidali v pokoji. 
Tedy je to něco o bolesti Kristově. V páté kap. říká: „Přišel jsem vám dát život, a vy jste nechtěli. Přišel jsem vám dát svobodu, abyste víc nežili ve strachu, ale v důvěře.. a nechtěli jste.“ 
Můžeme téměř vidět a slyšet jeho pláč. 
Chcete-li, hřích je odvrácení se od Boha, odmítnutí nesmírné svobody, kterou chce dát každému z nás. Ale on  přišel změnit naše srdce, abychom nebyli více ovládaní strachem, ovládaní depresí, ovládaní psychologickými instinkty..ne být ovládáni strachem, ale ovládat strach. 
Jeden ze specielních Ježíšových darů, velmi výjimečných darů...je dar odpuštění. Odpuštění je osvobození od zranění. Když jsme byli někým zraněni - hop a uzavřeme se. A proto jsem všichni nesvobodní kvůli minulým zraněním. Všichni jsme byli zraněni. A všechno, co nám toto zranění připomíná, nás uzavírá. Kvůli minulým zraněním jsme všichni trochu  nesvobodní. Všichni jsme byli v našich rodinách zraněni a všichni ubližujeme.   
Dítě je příliš zranitelné. A proto je tak citlivé vůči rodičům, rychle posbírá všechny ty zraňující momenty, kdy ho rodiče zraní. To se děje z generace na generaci, všichni jsme byli zraněni a, každý z nás ublížil.
A co Ježíš chce je, abychom od tohoto zranění byli osvobozeni. 
Řecké slovo pro odpuštění je přesně totéž jako pro osvobození; a je to osvobození od minulých zranění.  Každý z nás má obtíže ve vztazích.  Možná ve vztahu k autoritám. Někteří zažili potlačující autoritu v rodině, tak mají dnes obtíže s každou autoritou. Byli utlačováni a tak vidí v každé autoritě... mají vztek přede autoritami.  
Nebo obtíže ve vztahu mezi muži a ženami. Mezi manžely. Často mají  potíže rozumět své psychické odlišnosti. Muži neradi sdílí své emoce. Ženy své emoce sdílí velice rády.  
Byl jsem s mladým párem, který se měl brát. Doprovázel jsem je. Mluvil jsem s tím mužem, který měl obzvláště hodně obtíží se sdílením. Dokázal mluvit o fotbale, politice, . ale když měl mluvit o emocích ... prásk... to není jeho šálek čaje. 
Řekl jsem mu: „Víš, ta rozdílnost mezi ženami a muži je podstatné ... muži neradi sdílí své emoce, ... radši mluví o něčem...“ A podíval se na mě naštvaně jako že jeho žena mi musela určité věci říct a prohlásil „Ona  mi to pořád říká.“ „A víš co muži říkají o ženách? Že jsou příliš emocionální a příliš rychle propukají v pláč.“  
Je důležitý rozumět jeden druhému. Vědět, jinak velice snadno vzniknou bloky, nechceme spolu mluvit, nekomunikujeme.  
Jiný pár, oba dva byli kdysi v arše. Ptal jsem se: „Jak vám to jde?“
„Nemluvíme spolu“. A to je strašlivě bolestné. Můžete žít ve stejném domě, ale nikdy se nesdílet, nemluvit spolu. Jen rutina, ... bez mluvení, bez  sdílení .. to je bolestné, tyto obrany. A množství obran vychází z našeho dřívějšího života.Bolestivé zablokování.  
V komunitě  může velice rychle nastat rozdělení. Blokujeme druhé. Někdo kontroluje, jiní prchají, všichni se víc a míň bojíme vztahů. Proto je historie lidstva historií konfliktu. Nesmírné množství konfliktů. Konflikty mezi skupinami lidí, třídami, mezi státy, náboženstvími, národnostmi, náboženstvími...Lidé se uzavírají za barierami ve své skupině:„Víme, že jsme nejlepší. Samozřejmě. To víme. A druzí nejsou dobří.“  
To je historie. Historie hranic, barier a konfliktů. Ale to není jen mezi národy, nejen mezi náboženstvími...ale v rodině. Lidé se třeba nerozvedou, jen spolu už nemluví.  Muž se vrhne do pití a televize. Můžeme se skrýt v hospodě a televizi. Existuje obrovsky moc bolesti kolem vztahů .
Kvůli konfliktům lidé upadají do deprese. Protože jsou odmítnutí, odmítají  sebe sami. Nejsem dobrý. To je příběh lidstva. Příběh konfliktů, rozdělení, barier, odmítnutí sdílení ...a strach. Strach. 
Ježíš přišel přivést lidi k sobě, celá Ježíšova vize je přinést mír a jednotu. Přivést lidi dohromady. 
Přichází ve všech dobách - milovat jeden druhého, to je vše oč  běží, ocenit jeden druhého, rozumět,  nesoudit, neodsuzovat, ale odpouštět. To je celé Ježíšovo poselství. Přivést lidi dohromady. 
Ale my všichni se bojíme odlišností. Bojíme se odlišností, jsem velice rozdílní. Muži a ženy, lidé s postižením a lidé, kteří si  myslí, že jsou chytří. Lidé z Anglie a z Irska, ze severu a jihu. Jsme všichni odlišní. Krása lidskosti je v rozdílnosti. 
Nesmírná krása lidskosti, pokud jdeš do Japonska, Číny, Ruska, Vietnamu, Filipín, Asie, Indie, rozdílnost v Arabských státech, Afrika, Jižní Amerika, nesmírná krása lidí v rozdílnosti fyzické, psychické, spirituální...to je lidskost. A co se stane? Bojíme se rozdílnosti, skováváme se za bariery, říkáme: Jsem nejlepší a ty nejsi dobrý. 
A tak vytváříme útlak a války, ... to je lidskost. A toto je bolest Boha - rozdělení, nenávist, válka, zabíjení, ovládání.  ...
A Ježíš přichází vytvořit mír. On je náš mír. On je náš mír, přichází prolomit bariery naší nepřátelskosti. Hranice náboženství, kultury, lidí, států, ale také bariery kolem našich srdcí. Když nedokážeme vycházet jako manželé, děti a rodiče, to je válka. A Ježíš přišel  učit nás jak snížit bariery. Přišel nás osvobodit od zranění. Protože si ubližujeme, uzavíráme se. A odpuštění je osvobození od zranění. Je zničení rozdělujících zdí nepřátelství. Rozbití zdí nepřátelství, takže se může potkat, rozumět si, mít se rádi a vidět dary jeden druhého. 
Odpuštění je v srdci Ježíšova vzkazu. Odpuštění mezi všemi. Proto je odpuštění v srdci Ježíšovi modlitby. „Odpust nám, jako my odpouštíme.“ 
Odpuštění je přijít zpátky do vztahu, přijít zpátky a začít spolu znovu mluvit. Ne zapomenout všechnu bolest, ale přijít zpátky do vztahu, mluvit...o tom to celé je, vrátit se ke vztahu. Bariery nás už přestanou dělit. Odpuštění je rozbít bariery, abychom mohli být ve vztahu, mluvit, a nebát se více jeden druhého. Je docela správné pro tebe být sám sebou a pro mě být sám sebou, a nemusíme se už  jeden druhého bát. Ale to je dlouhá cesta, proces.  
Víte, že v srdci Ježíšova vzkazu jsou tato neuvěřitelná slova, jeho poselství: „Říkám milujte své nepřátele. Prokazujete dobro těm, kdo vás nenávidí. Mluv dobře o těch, kdo špatně mluví o tobě a modli se za ty, kdo tě utlačují ..“  Podivuhodná  (amazing) slova.  
Kdybychom věřili těmto slovům, historie lidstva by byla zásadně jiná. Ale víme, že jsme více oko za oko a zub za zub.Ublížils mi, já  ublížím tobě. Pomlouváš mě, já pomluvím tebe. Je to utopie, tato Ježíšova slova? On je říkal lidem,  kteří byli pod nadvládou Římanů. Spousta Římanů, často násilných a sadistických... 
Známe díky historii, že krátce po narození Ježíšově bylo v Izraeli povstání vedené Ezekiasem. Ezekias chtěl bojovat proti Římanům. Galilejci byli velmi silní, chtěli bojovat, Římané by je nazývali teroristy, oni by se nazývali bojovníky za svobodu, to záleží na které straně jste. 
Judejci spíš dělali kompromisy.. Ezekias vedl revoltu, a byl potlačen...  Flavius  Josef  uvádí, že bylo ukřižováno dva tisíce Galilejců. Dva tisíce lidí byli ukřižováno... A Ježíš říká těmhle lidem: Miluj své nepřátele. Ale oni můžou říct: Oni ukřižovali mého otce, mého strýce, bratra ...nenávidím je, chci je zabít všechny! Tahle Ježíšova slova, on to říká v tomto konkrétním kontextu. 
Možná se na ně nechceme dívat, protože nejsme kontrolovaní nenávistí a necítíme, že by se skutečně týkala nás a nevidíme, že Ježíš mluví o našich oblíbenostech a  neoblíbenostech. O lidech, se kterými nechceme mluvit. Kterých se bojíme a které odmítáme. Máme přátele, kteří jsou nám sympatičtí a jiné lidi, které nemáme rádi a které odřezáváme. 
Jsme velice selektivní. Máme lidi, kteří nás povzbuzují. Odsekávám ty, kterých se bojím, bojím se,... protože na ně žárlím, mají co já nemám. Šťastnou rodinu za tím co já ne, ...všechny  ty četné důvody, proč některé lidi nemám rád a blokuji je... mají jiné ideály, useknou mě, pokaždé když mluvím... A tak jsme všichni ovládáni našimi oblibami a neoblibami. Strachem, předsudky, nenávistí. 

Jedna skupina lidí je obzvláště zraněna předsudky - lidé s postižením. Známe jejich příběhy. Vytlačení ven, do institucí, přehlížení jako blbí, bez hlasu, ... Velmi silné předsudky vůči lidem s postižením. Jejich historie je historie odstrčení. Lidé s postižením jsou jedni z nejutlačovanějších lidí na světě. Viděl jsem různé instituce po celém světě. Některé jsou „nic moc“, některé jsou  čisté, ale sterilní:  kde postižení jsou nakrmeni a umyti, ale nikdo jim nenaslouchá, jejich potřebám a jejich  rytmu života. Není tu láska. Není tu čas na komunikaci. Pak vzniká agrese. A utlačování. 
A protože jsem byl utlačován, utlačuji druhé. 
Ježíšova slova jsou  velice silná. A nemůžeme vstoupit do retreatu, dokud nepřijmeme tato slova. Najděte si dnes mnoho času. Čas zeptat se na jisté otázky. První otázka je: Kdo je můj nepřítel? Koho mám nejmíň rád?  Od koho jsem se odřezal? Můj vztek na toho člověka může být docela legitimní.Spravedlivý, protože ten člověk mi ublížil, zatlačil dolů. A pak je důležité podívat se  na Ježíšova slova. On mluví ke Galilejcům: Podívat se na Galilejce potlačené Římany - on jim řekl: „miluj své nepřátele“. 
Kdo to je? V rodině, v církvi ... partner, kněz, biskup? Kdo je ten člověk, od kterého jsem se odseknul? A kde je můj latentní vztek a zvláště strach, tolik strachu? Je důležité to identifikovat. 
Celý vzkaz Ježíše je uzdravující vzkaz, vzkaz o uzdravení naší afektivity. Kdo je ten člověk, se kterým nechceme mluvit? Který, když jde po ulici, tak hledáme kudy zmizet? Je důležité ukázat prstem, identifikovat nepřítele, protože ten nepřítel mi řekne mnoho o mě samotném, o mém strachu, mé zranitelnosti, o mě samém. A pak vzít si čas s Ježíšem. A možná uslyšíte Ježíše, jak říká:„Miluj toho člověka.“ 
A uvidíš svou reakci -  pravděpodobně uvidíš okamžitý vnitřní odpor a pravděpodobně vztek na Ježíše: „Ne, to po mě nemůžeš chtít, ten člověk mi příliš ublížil.“
Jonáš se velice hádal s Jahvem. Byl velký prorok. Vztekal se na Boha – a to je dobře. Je dobrá věc mít vztek na Ježíše, protože když jsme naštvaní, stále komunikujeme. Nebezpečí pro nás lidi je zablokovat se. Vztekat se je komunikovat. Ale zatvrdit se, zatvrdit se je forma deprese.„Nemůžeš mě o to žádat, já v tebe stejně nevěřím,...a  nazdar“.   
Ale hádat se je ukázat, že žijeme:„Nemůžeš to po mě chtít, to je příliš. NE. Ten člověk  toho udělal trochu moc.“  
A víš, co možná Ježí odpoví? Možná tě překvapí: „Rozumím, je to pravda, ublížil ti moc. Moc ti ublížili, rozumím tomu.“ A pak možná něco přidá. „Chceš, abych ti pomohl? Bude to na dlouho, ale chceš, abych ti pomohl?“ 
Moje rada je: Neříkej Ne, když chceš říct ne. Ale řekni přijď za týden. Neblokuj to. Řekni přijď za rok...nejsem připravený. Ok, v pořádku. Nejsi ještě připravený. Ježíš nespěchá. Rozumí. Když nejsi připravený, řekni, nejsem připravený. Skutečně rozumí. Ale řekni: přijď znovu.   
On rozumí. Ví, jak jsme byli zraněni, proč se zlobíme na lidi, proč lidi odmítáme,a kdy startujeme proces viktimizace, kdy vždy sebe vidíme jako oběť...a Ježíš říká: „Rozumím. Chceš, abych ti pomohl? Jestli chceš, pošlu svého Ducha.“  
Není to jedna velká emocionální věc, ne jeden velký charismatický výbuch, ale většinou je to dlouhý proces. Postupné porozumění druhému člověku, modlení se za něj,... a možná jednoho dne, možná také ne, setkání s tím člověkem. 
Byl jsem ve Rwandě, po masakru. Mluvil jsem s jednou ženou: „75 lidí z rodiny bylo zabito a zůstala jsem sama. Měla jsem v sobě nenávist. Nevěděla co s tím. Lidé mluvili o smíření, a nikdo mě nepožádal o odpuštění. A já nevěděla co s tím dělat...“
Ptal jsem se „Chceš je zabít, ty kdo ti ublížili...?“ A ona byla v šoku:„Ne..“
„Takže v sobě nemáš myšlenky na odplatu. A věděla jsi, že to je první krok ke smíření? Nechtít odplatu?“ 
Je to normální reakce, nenávist...Otázka je, jak ji využít pozitivním způsobem.
Na počátku odpuštění, procesu odpuštění - jak ve mě vyvstává touha po odpuštění, jak poznávám , že jsem nesvobodný - je nenechat se kontrolovat svými emocemi a zraněními. Nechtít pomstu. Na začátku je nechtít odplatu. 
Jiná žena, která byla ve vězení na řadu let, byla odsouzena na základě falešné výpovědi jednoho muže. Léta strávila ve vězení. Na začátku hodně nenáviděla.Pak se setkala s řádovou sestrou a setkala se s Ježíšem. V ní skutečná změna se s ní stala...porozuměla jinak svému životu. S tím, že je milována Bohem. 
A jednou jí sestra ptala na odpuštění člověku, který jí ublížil. Ona řekla, „ne on mi ublížil příliš mnoho. Ale každý den se modlím, aby mu Bůh odpustil.“ 
To je druhý krok na cestě k odpuštění: modlit se za toho člověka. Modlit se za člověka, který to učinil. Aby se změnilo jeho srdce. Protože člověk,  který dal falešnou výpověď, aby se chránil nebo proč, byl hodně zlý a nebo přesněji, proved dost zlou věc... že na základě jeho lži byla žena odsouzena na roky vězení...Ježíš, když byl na kříži, řekl: Odpusť jim, oni neví co činí.
To je pravda. Je spoustu lidí, kteří neví co činí. Za obrovskými barierami strachu a nenávisti. Ale existuje proces odpuštění. 
Vzdát se pomsty, a Duch nás dovede k momentu, kdy nechceme, aby se tomu člověku stalo něco zlého. Nechceme, aby člověk zemřel v hříchu a svém hříšném jednání. A tak se modlíme za změnu srdce toho člověka. Dával jsem retreat ve Francii. Setkal jsem se  s mladou dívkou, a když jsem jí naslouchal, poznával  jsem, že něco nebylo docela jasné v jejím vztahu  k mužům. 
Zeptal jsem se jí, můžu ti položit otázku? Ano. Zeptal jem se jí  na její vztah k otci. Ona zareagovala: Nenávidím ho! Povídej  mi o něm  víc. 
On učil na katolické škole, byl velice uznávanou osobou v církevních kruzích. Ale doma se zavíral ve svém pokoji, nekomunikoval s rodinou, nejedl s nimi, ...“Nikdy s námi nemluvil, a já ho nenávidím“ 
Rozumím jí: Ona potřebovala otce. Otce, který jí mohl povzbuzovat, milovat, ocenit. A on se uzavíral, utíkal, a náboženské autority ho viděli jako skvělého člověka. 
Dá se tomu rozumět, vidět, že je to normální reakce. Kdybych jí řekl „miluj svého nepřítele“, jen by zabouchla dveře. Důležité rozumět téhle dívce. 
Kdybychom měli více času, zeptal bych se jí: „Znala jsi otce svého otce?“ „A jaký byl vztah mezi ním a tvým otcem?“ Byl bych si poměrně jistý odpovědí. „Tam žádný vztah neexistoval“. „Tvůj táta neměl tátu, on neví jak být otcem. Proto.“  
A možná by v určitém okamžiku mohla rozumět. On musel obrovsky trpět, protože neměl tátu. Rozumět je část pohybu odpuštění. 
Rozumět odkud druzí vychází, co se stalo. Jednou jsem navštívil člověka ve vězením, který zabil sedm lidí. Byl v cele se mřížemi. Když jsem tam přišel, byl jsem proniknut, vlastně paralyzován vibracemi, které z něj vycházely. Bylo to tak bolestivé, on byl jako velký blok studené oceli...a v očích neměl jedinou emoci ...a zjistil jsem, že se obrovsky bojím. Když jsem byl s ním, téměř jsem mohl číst jeho příběh. Byl to člověk, který skryl své emoce, protože se musel bránit. Proč? 
To je zřejmé. Pravděpodobně byl nenáviděn už od mateřského lůna. Nenáviděn svými rodiči...Musel se bránit. Neospravedlňuji jej, snažím se mu rozumět. Něco se stalo, člověk nezabije sedm lidí jen tak. Nikoho neomlouvám, snažím se rozumět. Musí být zavřený, nepochybuji o tom. Ale co se stalo? Proč to došlo tak daleko? 
Některé děti jsou obrovsky zranění, musí se bránit. Protože děti nemohou žít v konfliktech. Ti, kdo byli zneužiti, často zneužívají další. Nikoho neomlouvám, snažím se rozumět. Část odpuštění je snažit se rozumět co se stalo. 
Na cestě odpuštění - to není jen spirituální realita vycházející z Ducha, musíme na tom pracovat. Přichází jak se snažíme spolupracovat. Jak se snažíme rozumět, abychom se lidem přiblížili. Odpuštění je cesta, krásná cesta osvobození, na které vidíme lidi, jako Bůh je vidí, ne pouze skrze naše zranění. Potřebuje nejen Ducha, ale také pracovat na tom. 
Pracovat na tom znamená kontrolovat náš jazyk. Ne mluvit špatně o těch, kdo nám ublížili. Ne šířit jedovatá slova. My lidé můžeme někoho zabít jazykem  My lidé máme velké obtíže kontrolovat náš jazyk. Srazit někoho, ponížit - tak často. 
Potřebujeme na tom pracovat a Duch nám dává sílu. Abychom mohli kontrolovat náš jazyk, usilovat o to, abychom se setkali s lidmi. Ale nesmíme být ukvapení.  
Doprovázel jsem jednoho mladíka. Měl velice kontrolujícího otce. Na konci retreatu mi říká: „Cítím, že je čas smířit se s otcem.“ „Myslíš, že by bylo dobré setkat se s ním?“
„Ne! On je moc silná osobnost,  ...a znovu by mě sejmul.“ Ale chtěl na tom pracovat. Potřeboval čas. Všichni potřebujeme čas růst ve vnitřní síle. 
Srdcem křesťanského poselství je odpuštění. Odpuštění zranění, která jsou ve mě a často mě nutí zraňovat druhé. Všichni jsme na tom stejně, bylo nám  ublíženo a ublížili jsme.   
A je důležité žádat Ježíše, aby nám ukázal, kde jsme byli zraněni a kde jsme nesvobodní, kde je v nás stále latentní vztek, nerespekt vůči některým lidem, jak odvrhujeme některé lidi, jak jim ubližujeme, jak se jich bojíme...a v čase, který máme před sebou naslouchat Ježíšovým slovům: „Miluj své nepřátele“.   
Identifikovat nepřítele a milovat ho, vidět svůj odpor:„Ne, ten člověk mi příliš ublížil.“ 
„Ano, rozumím, je to pravda. Chceš abych ti pomohl? Jestli chceš, dám ti svého Ducha. A On tě povede procesem,...je to dlouhý proces, něco co se neodehraje se zahřměním. Dlouhý proces, kdy si uvědomujeme, že nechceme  tomu člověku ublížit oko za oko, zub za zub. A můžeme že se modlit, modlit za osvobození od zla, které je možná v něm, osvobození od jeho vlastních zranění. A tak postupně nás Duch dovede do místa, kdy začneme rozumět – a to vše chce čas.  
Je to proces, proces vnitřního osvobození, ve kterém se krok za krokem staneme skutečnými Ježíšovými učedníky.

Kazeta sedmá

Tato žena byla přistižena při cizoložství. Mojžíš říká, že má být ukamenována. Co ty na to říkáš? 
Ježíš neodpovídá, píše v písku a oni opakují ...co ty říkáš? 
Nemají starost o Ježíše nebo o tu ženu. Snaží se Ježíše nachytat. On mluvil mnoho o odpuštění. O pastýři, který hledá ztracenou ovci. O lidech špatné pověsti, kterým vychází vstříc, protože potřebují lékaře. Snaží se ho polapit, protože vidí jak víc a více lidí Ježíše následuje a oni žárlí. On prostě nemůže být Mesiáš. Snaží se ho chytit: 
Pokud řekne „ne, tentokrát musíte odpustit“, už nenásleduje Mojžíše a ztrácí věrohodnost. A pokud musíme trvat na Mojžíšovi, všechno, co dosud řekl o odpuštění je pryč. Je to past. 
A na jejich nároky „co říkáš“ Ježíš vstává a říká: „kdo je bez hříchu, ať první hodí kamenem“. A postupně se začnou vytrácet. 
Když nasloucháme příběhu, je zde zvláštní zlom, skoro můžeme slyšet změnu v hlase. Podívá se na ženu a říká: „Ženo, kde jsou?“ Jako by to ona věděla a on ne. A říká: „Nikdo tě neodsoudil?“ „Ne“. 
Můžeme si představit emoce ženy přistižené při cizoložství. Vyděšená, mluví se o kamenování, ona je vržená před proroka, muže z Nazareta, a  najednou se všechny tyto zlé úmysly začnou vytrácet a Ježíš je tu s ní. Dívá se na ní. „Kde jsou? Nikdo tě neodsoudil? Ne. Ani já tě neodsuzuji. Jdi a už nehřeš“. To je velice pěkný a působivý moment v evangeliu Janově. Každý z nás je tak trochu tou ženou.
V celém starém zákoně je hřích viděn jako nevěrnost a odvrácení se od Boha. Vždy byl vnímán jako odvrácení od toho, kdo nás miluje a hledání radosti (potěšení) jinde. Velice dojímavý je nářek v Jeremiášovi: Dal jsem ti řeky živé vody, a ty jsi pil z vody stojaté.
Byla nám nabídnuta řeka živé vody, abychom se pohnuli ke svobodě,  od strachu k důvěře, a my se uzavíráme ve světě strachu. A to je nevěra  Tak jsme se vzdálili tomu, kdo nás miluje. A s kým máme smlouvu. My všichni skrze křest jsme vstoupili do smlouvy s Bohem. A velice rychle se odvracíme. 
A samozřejmě jakmile se odvrátíme od Ježíše, postrádáme energii. Nejsme nasyceni. Když sepneme vypínač, energie proudí k vypínači a světlo svítí. A když nesepneme vypínač, energie nikde, světlo nesvítí... Stejné je to  s námi. Pokud se nenapojíme na energii vycházející od Ježíše, život který od něj vychází, jeho moc, sílu Ducha, pak samozřejmě budeme dělat zmatek ve věcech. 
Ježíš říká každému z nás: „Jdi, já tě neodsuzuji. Znám tě, vím co je v tobě zlomené, všechny zábrany a zranění. Zásadní zranění který tě tlačí dokonce k ubližování druhým, k obranám...“ protože my všichni se bojíme bolesti. 
A protože se bojíme bolesti, uzavíráme se za všechny tyto bariery a opouštíme toho, kdo nás miluje. Známe těžkosti, které máme v odpouštění. V důvěřování, že síla lásky bude s námi.
Ježíš říká každému z nás: „Já tě neodsuzuji. Jdi a nikdy mě neopouštěj“. „Nehřeš znovu“ znamená opravdu „neopouštěj mě“. 
A Ježíš říká této ženě. „Nikdo tě neodsoudil? Ani já ne. Jdi a dej svou ruku do mé. A nikdy mě neopouštěj“. Protože hřešit je oddělit se od Ježíše. Oddělit se od síly, kterou nám touží dát, abychom se stali svobodnými muži a ženami, abychom se mohli posunout od ovládání strachem k důvěře. 
Jiný příběh - Ježíš učí v Kafarnau. A v zahradě je dům a všude je spousta lidí. A někdo nese paralyzovaného muže, aby jej Ježíš uzdravil, ale nemohou se dostat k Ježíši, protože všude je spoustu lidí. Vylezou na dům, sundají střechu a na lanech ho spustí k Ježíši. 
Abychom tomuto příběhu porozuměli, řeknu jiný příběh. Příběh o Samim, kterého jsme potkaly v nemocnici v 
Bethany. V Bethany máme komunitu Archy. A Samy byl jeden z lidí, které jsme chtěli přijmout. Později jsme poznali, že jej nemůžeme přijmout, protože jeho potřeby jsou příliš velké. Byl velice nádherný, ale jediná část  těla, kterou ovládal, byli jeho oči. 
Byl opravdu nádherný. Když jsme ho přišli navštívit, jeho oči se rozzářili. Nádherné oči a láska, která z něj plynula. Jednou jsme ho byli navštívit a on nás nevítal jako obvykle. Jeho oči nesvítili. Pouze pohnul očima vpravo. A pak zas. Viděli jsme tam  prázdnou sklenici vody a tak jsme poznali, že chce pít. Tak jsme mu nalili a jeho oči se rozzářili... 
A jiný příběh, abychom rozuměli celému příběhu. Z deváté kapitoly Janova evangelia. Ježíš právě vyšel s učedníky z chrámu. A tam žebrá muž, který byl narozený slepý. První reakce učedníků je tato: Je to kvůli jeho hříchům, nebo kvůli hříchům jeho rodičů, že se tento muž narodil slepý? 
V některých kulturách, když se narodí dítě s postižením, je to proto, že jeho rodiče jsou hříšní. Protože zhřešili. Je to rozšířenější, než bychom si představovali. Pamatuji se na lékaře ve  Francii, který si se mou povídal o své jedenáctileté postižené dceři. „Byl jsem přítomný jejímu narození a první myšlenka, co mě napadla byla: co jsem Bohu udělal, že mě potkala taková katastrofa?“
Vidíme hlavní proud v kultuře...mít postižené dítě je následkem hříchu. Ježíš tuto myšlenku zavrhuje. Ne! Nezhřešili. Je to proto, aby dílo Boží na něm bylo zjeveno. A vy víte, co je Boží práce. Práce Boha je láska. 
Ježíš říká Ani nápad hřích. Ale aby na něm byly zjeveny skutky Boží. Proto všichni jsme stvořeni, aby práce Boží byla na nás zjevena. 
Také v něm byl tento pocit viny. Tento postižený muž se díval na Ježíše, jako Samy se svým neuvěřitelným  pohledem s láskou díval na nás. A když se díval na nás, naše srdce bylo rozlomeno...
Nějak se cítil vinný, protože měl postižení. To v jeho kultuře znamenalo, že udělal něco špatného. Ježíš je dotčen. Jeho srdce je dotčeno. Tvé hříchy jsou ti prominuty, jsi svobodný. A lidé, kteří to slyší - jsou naštvaní, vztekají se: Jak člověk může odpouštět hříchy? Agresivně se ptají.
Ježíš je slyší a ptá se: Je snazší říci tvé hříchy jsou odpuštěny, nebo vstaň a choď? 
Ale abyste věděli, že syn člověka má moc odpouštět hříchy, říkám ti, a dívá se na něj, vstaň a choď! 
To je velice důležitá otázka  - odpuštění hříchů, které je osvobozením, osvobozením od viny. Je něco nádherného ve víře katolické církve, že kněží dostali tuto moc ve jménu Ježíše Krista osvobozovat lidi od viny. O tom je svátost smíření. Jsi svobodný. 
Když přijdeme a řekneme je mi líto, líto že jsem se odvrátil od toho, kdo mě miluje.
A kněz říká odpouštím ti ve jménu Otce  Syna i Ducha svatého, jdi, jdi svobodně, dej stranou všechny myšlenky na vinu a přijď zpátky do vztahu, protože odpuštění je především návrat do vztahu s Ježíšem, poté co jsme se odvrátili. 
Chci mluvit o něčem, co se odehrálo během poslední večeře. Uprostřed jídla Ježíš vstal a sundal si oděv; víme že Ježíš nosil plášť a tuniku; víme to z jedenácté kapitoly Jana, kde vojáci losují o jeho oděv. A oni rozřezávají roucho a každý si část bere, pravděpodobně jen kus hadru na kdoví co, ale pak se říká, že tuniku neřezali, protože ta byla drahocenná z jednoho kusu...tak losovali...a tak víme, že měl tuniku a  plášť...Uprostřed jídla Ježíš sundává oděv...učedníci se dívají jeden na druhého ...co se bude dít? A pak bere vědro a začne mít nohy učedníkům. Petr reaguje silně: „Ty? Mýt moje nohy? Ne, ty nikdy nebudeš mít mé nohy.“ Petr má silný smysl pro hierarchii. Ježíš je vůdce, Petr by měl mýt jeho nohy. Přirozeně. A vůbec nikdy by neměl Ježíš  mýt jeho nohy. 
Petr někdy není  příliš bystrý, není docela otevřený vůči Ježíši. Mnohem lépe si vede po letnicích, ale dosud nemůže akceptovat Ježíšovu vizi a  jeho způsob vidění. Chová se docela přirozeně. 
Co bychom dělali, kdyby se Ježíš objevil v naší kuchyni a dělal nádobí, nebo myl podlahu nebo záchody ... asi bychom byli překvapení a řekli něco jako “jdi do pokoje a já ti donesu něco k jídlu...“ 
Ježíš umývající nohy přijal poslední, nejpokornější místo. Můžeme se s Petrovou reakcí ztotožnit. Co je méně pochopitelné, je Ježíšova reakce. Jestliže ti neumyji nohy, nebudeš se mnou mít nic společného. Nic spolu z království už nebudeme sdílet; jestli ti neumyji nohy, můžeš odejít, nebudeme už přátelé; jestli ti neumyji nohy, už nemáme spolu nic společné. To je velice silné a Petr padá do paniky. Petr, který chce mýt jeho nohy říká „chci ti sloužit“... ale Ježíš chce něco jiného. 
Proč Ježíš přichází a chce mýt naše nohy? Musíme být velice pozorní vůči těmto jeho slovům. Petr padá do paniky: „tak mi dej sprchu, ne jen nohy, ale celého...“ Nechtěl Ježíši ublížit. Měl pouze smysl pro hierarchii a    
nerozuměl Ježíši. A my také nerozumíme. 
Je důležité vstoupit do toho, co se děje, den před tím, než Ježíš zemře. Ve všech třech ostatních evangeliích se mluví o ustanovení eucharistie. Ale Jan nemluví o eucharistii. Mluví o Ježíši, jak umývá nohy apoštolů. Je zde zřetelné spojení mezi eucharistií a Ježíšem umývajícím nohy apoštolům.    
Chci trochu mluvit o tom, proč Ježíš myje učedníkům nohy. Co tím říká, co tím říká, když chce umýt naše nohy a co znamená, když říká nám, že máme umývat nohy jeden druhému. 
„Rozumíte co jsem vám udělal? Nazýváte mě Pánem a mistrem a to jsem. Vy musíte mýt nohy jeden druhému. To jsem udělal, abych vám dal příklad.“ 
Toto je jediné místo v písmu, kde Ježíš říká:„To je příklad pro vás. Musíte dělat co já, napodobit co já jsem udělal.“ 
A pak pokračuje: „Služebník není víc než pán, a posel není víc než ten, kdo jej posílá. Jestliže jsem umyl vaše nohy, vy musíte mýt nohy jeden druhému.“ A verš 17: Jste požehnaní, pokud to děláte. Požehnaní jste, pokud jeden druhému umýváte nohy. 
První zvláštní blahoslavenství najdeme v Lukášovi, kde Ježíš říká: Když pořádáš hostinu, nezvi členy své rodiny, své bohaté sousedy a přátele, protože možná je zveš abys byl také pozván. Ale když pořádáš hostinu, opravdu výborné jídlo, banket, pozvi chudé, slepé - a budeš požehnán. Přijmeš požehnání Boha. Bůh bude s tebou. Protože požehnání je to, že Bůh bude s tebou. Požehnán jsi, pokud se staneš přítelem lidí s postižením, a budeš s nimi jíst u stejného stolu, Bůh bude s tebou. Zvu vás k tomu, abyste byli velice pozorní vůči těmto Ježíšovým slovům. Co vlastně Ježíš každému z nás říká? 
Začal jsem těmto slovům rozumět trochu více, když jsem opustil vedení své komunity. Šel jsem žít s Erikem, Lusianem, Marií. Erika jsme právě přijali. Slepého, hluchého, nemohl chodit a jíst  sám, strávil dvanáct let na psychiatrii, byl nesmírně zraněný mladý muž s obrovským kusem úzkosti v sobě. Měl sebepoškozující tendence a touhu zemřít. Vše co snědl chtěl vyzvracet. Byl hluboce zraněný mladý muž. 
Víme že když přijmeme ve Víře a světle a nebo v arše člověka jako Erik, vše co chceme, je pomoci Erikovi pohnout se od touhy po smrti k touze po životě, od sebenenávisti k lásce, od poničeného sebeobrazu k obrazu pozitivnímu. 
Celá pedagogika archy je pomoci udělat Erikovi tento pohyb. Ale jak mu pomoci? Byl slepý a hluchý. Jak mu pomoci objevit, že je krásný? Že má cenu? Jako Mouzesovi, jak mu zjevit, že je vzácný? Od sebedestrukce k růstu? 
Koupel byla jedinečným momentem, kdy jsem se ho mohli dotýkat. Když Ježíš umýval nohy svých učedníků, byl to moment hlubokého společenství. Druhý den ve tři bude mrtvý. Toto byl poslední okamžik, kdy Ježíš měl osobní individuální setkání s každým, každému se možná díval do očí, s každým z nich měl kontakt, říkal, mám tě rád, chci abys věděl, že tě mám rád, a chci s tebou žít ve společenství... eucharistie je moment společenství a zmínil jsem, že svátost - ano je důležitá, ale ukazuje k něčemu, k něčemu co jsme neustále povoláni žít ve společenství s Ježíšem...“kdo jí mé tělo a pije mou krev, žije ve mě a já v něm.“ Je to tento vztah, který je důležitý. Všechen čas, který žijeme s Ježíšem nám postupně pomáhá projít tuto pasáž od strachu k důvěře. Věřím, že Ježíš, který klečí u nohou učedníků říká něco o vztahu lásky. Ale také v evangelijním pohledu ... Ježíš nás přichází omýt, ... špínu z našich  nohou, srdcí, .. Umyl také nohy Jidáše, který tou dobou už má 30 stříbrných v kapse. Za prozrazení, kde budou Ježíše moci uvěznit tiše v noci, aby nevznikla revoluce. Oni jsou šťastní, a tady Jidáš s 30 stříbrnými. Dovedu si představit jeho napětí, a křeč v jeho nohou. A nějak vnímám Ježíše, jak klečí u Jidáše: „cokoli děláš, mám tě rád. Chci abys věděl, že tě mám rád.“ Víme, že další den Jidáš spáchá sebevraždu. Možná, že při tom, ... viděl tvář Ježíše, který mu říká: cokoli děláš, mám tě rád.  
Ježíš klečící u našich nohou říká něco o odpuštění. A také něco o způsobu, kterým vykonáváme autoritu...z pozice moci, touhy ovládat lidi... všichni máme obtíže ve vykonávání autority. Rodiče, učitelé, vychovatelé, kdokoli... Jsme všichni ve strachu ze svobody druhých a tak chceme kontrolovat. Ježíš jde níže. Říká, abys mohl  vykonávat autoritu...musíš být pokorný. Služba vůdcovství. Být autorita to je pomoci člověku vstát. Najít sami sebe.Být skutečně svobodní. Slovo autorita vychází z latinského a...?  což znamená růst. Pomáhat lidem růst. To není o utlačovaní lidí, o přemáhání, ničení jejich svobody. Pomáhat jim ke svobodě, svobodně milovat lidi, ne být uzavřen v zákoně, ale jít mnohem hloub ...aby se stali tím, čím by měli být. S tím máme spoustu těžkostí. Když lidi nedělají, co chceme. Můžeme se stát vzteklými, křičet, je velmi těžké vykonávat autoritu tak jako Ježíš, jako dobrý pastýř. Ježíš něco říká, když klečí u našich nohou. Chci,  abys vykonával autoritu se spoustou lásky, jako služebník, nejsi tu abys kontroloval lidi, ale abys jim pomohl růst. A nakonec v umývání nohou je něco nového řečeno. 
Máme vizi společnosti. Pyramidy. Na vrcholu nejlepší, dole ti kdo jsou postižení, přistěhovalci, kdo mají obtíže,... máme vizi Boha na vrcholu a ti kdo jsou nejvíc nahoře, jsou mu nejblíže. Chci vám něco říct...                      
Ježíš říká: Bůh je přítomný ve špíně, malosti, v místech bolesti, v hladovém, nemocném, ženách a mužích ve vězení, v divných lidech, ...dívej se dolů, jestli chceš najít přítomnost Boha, dívej se dolů. Hledej Boha v chudých. Ježíš se stává chudým. Dalšího dne bude Ježíš totálně vysvlečen a popraven jako zločinec.Říká: „Buď opatrný. A pozoruj ty, kdo jsou dole.“ Jsme všichni povoláni dívat se dolů k chudým a zlomeným. 
Ježíš říká: „toto máte dělat, je to příklad pro vás. Jste požehnaní, pokud to děláte“. 
Samozřejmě, že mytí nohou je jen symbol. Co je podstatné je, jestliže zlomíme bariery a máme mezi sebou společenství, máme se rádi, jestli vynaložíme toto úsilí být přítomni druhým a odpouštíme, jestli jsme ve službě druhým, jestli naše životy jsou zde pro druhé, pro království boží ...jestli pracujeme, aby svět byl hezčím místem.
Mytí nohou je symbol. Důležité není mytí nohou, ale něco mnohem hlubšího: touha sloužit jeden druhému.  Nicméně Ježíš trvá velice mnoho na mytí nohou. Jako by to bylo něco velice důležitého. Proto na všech našich retreatech máme mytí nohou. Proč? Protože nám řekl, abychom to dělali. Protože nějakým způsobem to je okamžik milosti. Společenství. Až to skončíme...budeme číst evangelium (J14,1–17), budeme zpívat a pak vedoucí skupinky bude mýt nohy člověka vedle sebe. Máme čas udělat to, protože Ježíš řekl, že to máme udělat, se stejnou láskou 
Naznačit naší touhu odpustit a dostat odpuštění, být naplněn Duchem svatým, milovat jako on miluje nás. Člověk, jehož nohy byli umyty položí pak ruce na hlavu toho kdo je myl a spolu se budou chvíli modlit...pak ten jehož nohy byli umyty, umyje nohy člověka po své pravici...V naší skupince, kde jsme se sdíleli slovem, se teď budeme sdílet jinak.         

Kazeta osmá 

Ježíš přišel stvořit všechno nové. Mluvili jsme o této novosti. Ježíš nás přichází hledat. A jediní lidé, kteří ho skutečně uvítali, byli chudí. Ale my chceme často dokázat, že jsem dobří, a chceme to dokázat sami. 
Svatý Pavel to vnímal velice hluboce, když řekl, že Bůh si vybral bláhové, slabé a chudé tohoto světa, aby zahanbil silné a mocné. Protože co Mouzes nebo Antonio tohoto světa chtějí... je láska. Proto jsou této lásce otevření. 
Ježíš dělá věci novými. Pomáhá nám vyjít z našich svázaností, vyjít přes naše bariery a pomáhá nám milovat.   
Židé byli uzavřeni v pocitu elitářství. Byly národ vyvolený Bohem. Neuvědomovali si chrám, ze kterého vytéká voda na celé lidstvo. 
Ježíš přichází nás naučit něco o odpuštění. Odpouštět. Ježíš přichází zjevit něco neuvěřitelného: že je skrytý ve slabých v chudých, v lidech s postiženími. Potřebujeme vedoucí.Ale vedoucí jsou tu, aby říkali: hledej Ježíše v chudých. Hledej Boha v chudých. Proto jsou vedoucími, kněžími, biskupy, teology ... mají být jako Jan Křtitel. O tom to celé je. V bláznivých, v ukřižovaných lidech to je, kde nalezneš Ježíše ... a budeme potřebovat sílu svátostí, abychom mohli jít k chudým. To je celá role církve, teologů ...ukázat cestu.  
A Ježíš také přichází, aby dal nový smysl bolesti. Mluvili jsem o tom, jak myl apoštolům nohy, pak o jeho poslední řeči, o posledním setkání komunity...šel do zahrady, byl uvězněn, zkoušen, bit, svléknut do naha a nakonec ukřižován. Šel skrze bolest a dal bolesti nový smysl. Chci mluvit trochu o bolesti. 
Ze zkušenosti vím, že mnozí z nás prožívají bolest. Úzkost, pocity odmítnutí, frustrace, někteří se cítí zlomení kvůli zkušenostem z dětství, někteří jsme v zajetí nemoci, někteří v duševní nemoci... to je skutečnost lidskosti.
A moje zkušenost je, že lidé cítí, že bolest je odděluje od Boha. A možná, že je dokonce trestem. Včera jsem mluvili o učednících, jak kladou základní otázku, když vidí člověka, který se narodil slepý: kdo zhřešil, on nebo jeho rodiče, že se narodil slepý? 
Něco v naší kultuře, zdá se, nám říká že jestliže prožíváme bolest, je to trest. A odděluje nás to od Boha.
„Můžeme být s Bohem, pouze pokud cítíme uvnitř něco krásného“. Je opravdu důležité podívat se na otázku bolesti. Když mluvím o bolesti, mluvím o nemocích, špatných pocitech, těžkostech, depresi, vzteku, vnitřní zlomenosti - vše co prožíváme kvůli našemu tělu a naší slabosti.
A abychom rozuměli, jak Ježíš přichází něco v kultuře vnímání bolesti zásadně změnit, zásadně změnit kulturní význam bolesti. Říkám kulturní význam, protože lidé mají často pocit, že bolest je něco, co by zde nemělo být, a když zde je, je to něco, co je trestem, a odděluje nás od Boha. Je důležité se podívat na tuhle otázku. 
Protože každý z nás je v kontaktu se svou bolestí, frustrací, depresí, zlomeností a mnozí z nás jsou v kontaktu s bolestí druhých: jejich bolestí, jejich frustrací, vztekem, zlomeností, ovládáním (panovačností),...
A mnozí prožívají bolest ve vztazích. Tato neschopnost komunikovat. Neschopnost vstupovat harmonicky do vztahu, bolest vycházející z určitého prožitku, že nejsem schopen milovat a jsem uzavřen sám v sobě. Je důležité vstoupit do celé této reality, abychom viděli, co Ježíš udělal s bolestí. 
A chci začít s naším přítelem Petrem: Mluvili jsme o Petrovi a jeho reakci, když Ježíš chtěl mýt jeho nohy:“Ne, nikdy nebudeš mýt moje nohy.“A pak zarážející odpověď Ježíšova:“Jestliže nemůžu umýt tvé nohy, jestliže nemůžu jít níž než ty, je mezi námi konec“. 
Petr je muž velice spjat s kulturou. Ví, co je dobře a co je špatně. A nemůže přijmout, když Ježí klečí u jeho nohou a říká: NE.
Když předtím Ježíš oznamuje, že brzy bude trpět, Petr mu říká: To se ti nesmí stát, jsem tady, abych tě chránil. 
A Ježíš mu říká: Odejdi satane. Odejdi nepříteli. Ty nerozumíš.  
Nerozumíme, když Ježíš myje jejich nohy, nerozumíme, když oznamuje, že bude trpět. a bude zabit.  
My všichni jsme trochu jako Petr. Tento strach z bolesti a pocit, že bolest je odmítnutí. To proto, že první bolest, kterou dítě prožívá je, když cítí, že není chtěno, přijato. A tak velice rychle spojujeme bolest a odmítnutí. Bolest nebýt milován, bolest nebýt milován Bohem. Je velice důležité rozumět, že tohle není pravda. Musíme jít hlouběji do této otázky bolesti. Protože každý z nás je víc nebo míň paralizovám bolestí. Jakmile se bolestivá situace objeví, utíkáme. Jdeme jinam. Protože tato těžkost, vnitřní těžkost je něco, co nedokážeme snést. 
Co nám pomáhá vydržet bolest? Co nám pomáhá vystát bolest svou a bolest druhého a neutéct? Co mi brání utéct? Utéct a hledat svět, kde není bolest? To je falešné, nepravdivé - protože bolest existuje. Srdcem evangelia být soucitný, protože Otec je soucitný. Být soucitný je být s lidmi, kteří prožívají bolest. To je být s lidmi, ne utéct. 
Zpátky k Petrovi. Petr je formován židovskou kulturou, ale má mnoho těžkostí rozumět. Po té, co Ježíš umyje nohy svým učedníkům, a začne se s nimi sdílet, říká Petr: „Dám za tebe život. Život za tebe dám.“ 
Ježíš mu říká: „Než kohout třikrát zakokrhá, třikrát mě zapřeš.“ A to se pak také stane. 
Petr přijde blíže k soudu, kde je Ježíš odsouzen. (Nebo spíš kde se to děje, protože Ježíš byl odsouzen už dříve, než byl uvězněn)...a přichází služka:“Poznávám tě, ty jsi byl s ním, jsi jeden z jeho učedníků“.  
Petr křičí: „NE, neznám toho člověka!“ 
Přichází jiná: „Ale ty máš Galilejský přízvuk, musíš být jeden z nich. Musíš být ...“
„Ne neznám toho člověka!“ 
A pak třetí.
A Matouš píše:„přísahal a křičel: Já toho člověka neznám!“ 
Co se stalo? Je to strach? Kdyby to byl strach, Petr by utekl. Není to strachem, je to něco jiného. A jestli je to něco jiného, pak co? Proč se o Petrovi říká, že křičel? Neznám toho člověka! Proč je tak vzteklý? Jeho důvod je možná důvodem, který všichni žijeme.  
Petr měl ideál. Ideál (pro) Ježíše. Ideál sebe sama s Ježíšem. Jeho ideál je silný Ježíš, který vyžene Římany, a přinese svobodu a důstojnost Izraeli. To je krásný ideál. Vyhnat Římany, osvobodit zemi. Nádherný ideál. A tak Ježíš musí být silný. A on je. Je velice mocný, zázraky co dělá, jak mluví s autoritami ... Ježíš je silný, velice mocný muž. 
A Petr je přitahován touto silou. Je přitahován někým, kdo vrátí důstojnost jeho lidu a chce být částí tohoto procesu osvobození. Petr Ježíše následuje  pro jeho sílu. A teď se Ježíš stává slabý. Neodpovídá, nechá se spoutat provazy, není volný...Petr najednou vidí, co se bude dít. Ježíš bude odsouzen. A Petr nemůže akceptovat slabost. Následoval Ježíše, protože on byl silný. A teď Ježíš bude odsouzen. To nemůže vystát. Možná, že když začal Petr Ježíše následovat říkali mu lidé: nedělej to, je to sekta, dopadne to špatně. A Petr řekl možné: ne, tohle je skutečné. A najednou vidí, co se bude dít. A nemůže to vystát. Určitým způsobem  se cítí podvedený. Křičí: „Neznám toho člověka, neznám tohohle slabého muže. Znám pouze silného Ježíše.“
Někdy chceme silnou církev. Silné biskupy a silné kněze. Když slyšíme o zneužívání nebo o knězích ve vězení, konfliktní situace kolem biskupů, možná náš ideál církve je zničen a my se vztekáme. Nechci chodit do téhle církve. Myslel jsem, že církev je dobrá. Nepůjdu do téhle církve, budu hledat někde jinde. To je velice lidská reakce vůči slabosti. 
Proč si máme myslet, že všichni kněží mají být bezvadní? Já mohu být nedokonalý a oni ne? Každý z nás....nejsme všichni křehcí a slabí?  
Proč potřebujeme idealizovat kněze a biskupy? Oni jsou také lidské bytosti, se svými selháními, slabostmi. 
Pokud moje víra k nim spočívá pouze v tom, že jsou silní, ještě jsem nezačal skutečně věřit. Věřím...kvůli daru Ducha svatého, daru který dává sílu milovat, být učedníkem Ježíšovým.  

Dnes v Irsku prochází církev skrze zmatek. To je přesně to, co procházel Petr. Stejný fenomén. Neznám tuhle církev, nechci tuhle církev, chci pouze silnou církev, mocnou církev, která je triumfuje. Petr nerozuměl. 
A možná my také nerozumíme. 
Potkávám mladé, kteří se chtějí brát. Víte proč ? Kouknou se na sebe něžně... ano ano ano:-) Berete se, abyste se naučili něco o odpuštění. Honeymoon trvá nevím jak dlouho a pak ty jsi ty a já jsem já. Jsme spolu svázáni. A budeme se učit o odpuštění. Stejně je to s komunitou. Lidé čtou knihy a myslí, že archa je nádherná. a pak přijdou na několik týdnů a ...
To je ideál a realita. A my všichni chceme jít za ideálem. Ideální manželství, ideální komunita, ideální církev - a tak to není. Jsme zlomení lidé. A potřebujeme pomoc. Potřebujeme Ježíše. Potřebujeme Ducha svatého. Duch svatý nepřišel, protože nebo abychom byli skvělý. Slíbil, že bude s námi. Přišel, aby byl s námi. V naší zlomenosti a v naší chudobě.  
Dospělost, která přichází ne vždy v jistém věku, je být schopný posunout se od ideálu k realitě. Neexistuje ideální manželství, neexistuje ideální církev, ideální  komunita Víry a světla, archa. Není ideální. Jsou to lidé.  
Jsou to lidé, kteří se schází a chtějí doufat. A žít naději. 
Ale mají své vlastní charakterové vlastnosti, vlastní těžkosti, konflikty a nezbytně tu budou konflikty...Otázka je: Chceš tu být a pracovat pro mír (pokoj) ? 
Jestliže je v lodi díra a lidé vyskakují ven, je to bláznovství. Co máš zkusit udělat, je opravit tu díru. To je vše.   
Vytrvej tam. Protože jak vytrváš v manželství, jak vytrváš s dětmi, vytrváš s církví, vytrváš se společenstvím, a propracuješ se skrze problémy a konflikty, pomalu poznáváš, kdo je Duch svatý. Sílu, kterou ti chce dát, abys rostl v lásce. 
Petr je každý z nás. Zklamaný člověk. Zklamaný naštvaný člověk, cítí se zklamaný, podvedený Ježíšem. Bylo mu slíbeno něco velkého. A co Ježíš řekl, to je o vzetí kříže a jeho nesení; on bude s námi protože nás miluje a povede nás. 
Co je vzkříšení? Je důležité rozumět, co je vzkříšení. Možná nedokážeme rozumět, co je vzkříšení, dokud nerozumíme, co je bolest. U paty kříže je několik lidí. Velmi málo lidí: Marie, Jan, Marie Kleofášova, nesmírně nádherná a vášnivá Marie z Magdaly. Učedníci, kromě Jana, odešli. Z dálky se dívají...  
Možná jsme všichni trochu takoví. Nesmíme se příliš přiblížit odsouzeným lidem, protože pak se budeme cítit odsouzení. Nesmíme se příliš přiblížit ukřižovaným, protože pak možná bychom byli ukřižováni. Pěkně z dálky - a uvidíme, co se stane. 
Jsme lidé kompromisů, bojíme se závazků, držíme se zpátky...jsem vždycky pohnut písní „kde jsi byl a kde jsem byl já, když byl křižován můj Pán“. Kde jsem byl? S Římany? S křičícím davem? S vojáky? S křiklouny, s těmi co čekají kam povane vítr?  Nebo s Marií...a Janem, a riskoval to být s Ježíšem? 
Zeptejme se: Proč tam Marie byla? Ona je obdivuhodná žena. Cítila skandál? Byla naštvaná? Říkala jako Petr „neznám toho člověka“? Ona je žena víry.  Je něco velice zvláštního na Marii oproti Petrovi. Petr následoval Ježíše, protože Ježíš byl silný. Marie se s Ježíšem po prvé setkala jako s malým dítětem. Děťátko narozené v Betlémě, které držela v náručí. Maličké dítě, které bylo hladové, které potřebovalo jíst z jejích prsou, potřebovalo její lásku. A malé dítě potřebuje být milováno. Tady objevuje, jak slovo učiněné tělem potřebovalo lásku. Byl ve všem stejný jako my - kromě hříchu. A ve vývoji dítěte, vývoji Ježíše když byl dítětem.. lidské srdce potřebuje lásku. Lidské srdce malého dítěte nemůže bránit samo sebe, potřebuje lásku. Dítě potřebuje lásku, aby si nemuselo vytvářet obranné bariery. Potřebovalo lásku.  
A tak Marie žila slabost  tohoto dítěte. Marie znala jeho slzy, hlad, únavu, potřeby jeho malého křehkého těla.  Ona věděla, že také Ježíš je zásadně křehký, slabý a zranitelný. Vidíme tuto slabost, když Ježíš říká: nic nedělám, než to co mi otec řekne. To je zásadní sebedarování, které je slabostí lásky. Které je také silou lásky. 
Marie nebyla pohoršena slabým Ježíšem, Ježíšem naříkajícím, Ježíšem sténajícím, Ježíšem padajícím pod  křížem a tím, že potřeboval Šimona, aby mu pomohl nést kříž a když hřebíky pronikly do jeho rukou a nohou.  
Podívejme se zvlášť na jeden moment křižování. Specielně v Janově evangeliu. V jeden moment farizeové a znalci písma žádali Piláta, aby na svátky odstranili těla na křížích. Protože se chystal velký svátek a to nesmí viset na křížích těla - když začíná svátek. A tak posílá Pilát vojáky, aby je zabili. Dva zloděje a Ježíše.  
Když člověk visí na kříži, když visí za ruce, tak aby mohl dýchat, musí se nohama nadzdvihávat, aby se mohl trochu nadechnout. A když mu zlomí nohy... nemůže se nadzdvihnout, tak trpí nedostatkem kyslíku. A to je obrovská bolest. Jakkoli dlouho to trvá. To byla část mučení na kříži, ...obzvlášť bolestivá. Jakkoli dlouho trvá. tři, dvě, pět minut. Ježíš nahý na kříži se nadzdvihává, aby se mohl trochu nadechnout. Můžeme si představit tu bolest... 
Marie je s ním v tomhle momentě. A co se v ní odehrává? Kdo  vlastně je ? Ne se chytit do sentimentality, ale rozumět, kdo je tato žena a co dělá u paty kříže. Všechno, co říká, je „ Miluji tě“. „Jsem s tebou“.„Věřím ti“. 
Věděla, že toto je Ježíšova hodina. V Janově evangeliu vystupuje Marie dvakrát. Jednou v Káně: „Ženo, co je ... moje hodina ještě nepřišla“. 
A teď je ta hodina tady. Hodina svobody. To je hodina osvobození, hodina pro kterou přišel. Moment osvobození, kdy Ježíš jde až do konce lásky. Neutíká před bolestí, ale jde přímo do ní, aby řekl lidem, že přišel oznámit dobrou zvěst, že přišel ohlásit, kdo je otec. Říct miluji vás, přišel jsem vás vysvobodit. Marie ví, že toto je hodina Ježíšova a chce být s ním v tuhle konkrétní chvíle a nabídnout sebe spolu s Ježíšem. Je velmi důležité rozumět, co je soucit. Ona je žena soucitu. 
Existují dvě formy soucitu: Bojovat proti jakékoli formě násilí, nespravedlnosti. Když někoho bolí zuby, neseďte vedle něj a neříkejte mu, že se za něj budete modlit, ale vezměte ho k zubaři. A k dobrému. A když má někdo hlad, neříkej mu budu se za tebe modlit, ale dej mu jídlo. A když  vyvstane konflikt, modli se, ale pracuj na tom.   
Soucit je boj proti všem formám utiskování, nenávisti, zla, které utiskuje druhé...To znamená být kompetentní. Rozumět  lidem v bolesti a lidem s postižením. Takže soucit je bitva. Bere na sebe podobu všech forem boje za mír a spravedlnost. Proti všem druhům útlaku a  bolesti. Osvobodit lidi od chapadel bolesti, které je vedou do deprese.  
Druhá forma soucitu je být s lidmi v bolesti - když už je uděláno vše, co se dalo. V domě, kde žiji žije také Patrik. Má duševní nemoc a má v sobě mnoho úzkosti a bolesti. Má skvělé doktory, práci, medikaci, všechno...a co ještě potřebuje, když všechno je uděláno, je přítel. Někdo, kdo bude žít vztah smlouvy s ním, kdo mu řekne jsem s tebou a chci s tebou žít trvalý vztah. 
Bolest lidí s duševním onemocněním je, že lidé se od nich často odvrací. Není to tedy otázka jen medicínské péče. Ta je samozřejmě potřeba. Když je někdo nemocný, potřebuje pomoc. Ale především, co potřebují...je přítel. Někdo, kdo řekne: „Chci být s tebou.“ Je zásadní říci:„Chci být tvůj přítel, jíst s tebou.Žít s tebou závazek ve vztahu...“ 
Je soucit, který je kompetence, bitva proti bolesti; ale je také soucit, který  říká „ chci být s tebou, chci jít s tebou...být tvůj přítel.“ 
Protože je běžné, že lidé kteří nemají kapacitu krásy, zdraví jsou dáni stranou. Celé tajemství Ježíše křehkého a slabého, který Petra děsí, Petr jej nepoznává, ...nás vede k tajemství Ježíše skrytého ve slabých. To nás vede k tajemství lidí, kteří jsou odmítnutí, vypadají bláznivě, slabí. Bůh si vybral slabé a chudé, aby zahanbil silné a moudré.
Občas se opravdu snažím rozumět, proč lidé s postižením byli tak dlouho odmítáni v církvi. Co to znamená? Co se stalo? Když Pavel říká: ty části těla, které jsou nejméně „čestné“ a „významné“(?) (1.kor.12) ... kdo jsou slabí, potřebují zvláštní péči a mají být oslavováni. 
Co se stalo? Proč byli dáni stranou a nebyli viděni jako nezbytní, jako vzácní – Bohu? Není to proto, že jsme všichni chyceni ve stejném fenoménu jako Petr? V odmítání slabostí svých, druhých, v touze po krásném silném světě, kde je každý krásný? A odmítnutí závazku, odmítnutí  boje, odmítnutí věřit, že Duch svatý nám byl dán, abychom šli dál v soucitu?
Jeden z nejsilnějších momentů, které vidím v Ježíšově smrti, je že Ježíš byl ze všeho vysvlečen. Z přátelství, cti, zdraví, dokonce lidí, kteří ho chtěli následovat. Teď křičeli:„Ukřižovat!“ Byl vysvlečen ze všeho a podržel si jedinou věc. Je to něco o jeho srdci a o tom kdo Ježíš je. Podržel si společenství s touto ženou. Zdá se mi něco velmi dojemného v tom pohledu na Ježíše  docela vysvlečeného, ale nějak ve společenství se ženou – s Marií. Na úplném konci, se podíval na Marii a říká: „To je tvůj syn“. A ve způsobu jak to říká je: Nedívej se víc na mě, ale na Jana. A pak se dívá na Jana a říká: „Tvoje matka“. Tvoří mezi nimi smlouvu. A dojemné je, že když dal Marii Janovi, vykřičí: „Je dokonáno.“ A pak křičel: „Žízním!“ A v biblické mluvě žízním, znamená: prožívám úzkost, jsem sám! Naklonil hlavu a odevzdal svého ducha. 
Je něco dojemného v tomto vztahu zbídačeného Ježíše a Marie, které říká ať se dívá na Jana, dá jednoho druhému, křičí a zemře. Marie nás vede k ukřižovaným lidem. Vede nás pracovat pro mír. To není nějaká sentimentální věc, to je závazek. Chce abychom byli lidmi závazku (odhodlání)? Jít s ukřižovanými a jestli nemůžeme s nimi jít, tak s nimi být a držet je, milovat je, starat se o ně. A pak nám pomáhá cosi odhalit: neutíkej před bolestí. Když jsme v bolesti, musíme udělat vše co můžeme - najít dobrého doktora, terapeuta - cokoli, co pomůže. Ale jednou bude vše uděláno a co potřebujeme je neutíkat z toho, trávit čas stěžováním...Ale objevit, že tuto bolest, můžu nést v síle a silou Ducha svatého. A že je v tom smysl. Můžu dát své utrpení ukřižovanému Ježíši. 
V Paříži jsem byl v kontaktu se ženou, která měla vážnou psychickou nemoc. Žila v maličkém bytě, měla akorát malý plat, aby si koupila jídlo a na byt. Měla zdarma lékařkou péči. Každý rok se vracela na čas do psychiatrické nemocnice. A byla velice jedinečným člověkem. 
Před tím, než jsem šel na retreat, jsem ji požádal, aby se modlila. V bytě má malý modlitební kout. A nabízí svou  zlomenost. Její zlomenost je příběh, bolestný příběh jejího dětství. Její příběh. Měla opravdu dobré doktory. Může žít, více nebo méně dobře. A hlavě objevila, že všechna její bolest má smysl a že tuto bolest může dát Ježíši, nabídnout za nás, tak my můžeme svobodně přijmout  Ducha Ježíše a jeho lásku .  
Je pro každého z nás důležité objevit smysl bolesti. Udělat všechno co lze, aby byla zmenšena, ano. Ale když je zde, nevztekat se, ne se štvát na druhý, ne odsuzovat lidi. Ale žít s bolestí, která je realitou, mojí realitou a poznat, že tato bolest není odsouzení, že to není trest, a že tuto bolest mohu dát spolu s ukřižovaným Ježíšem.  
A také se můžeme naučit kráčet s lidmi v bolesti. A požádat Marii, aby nám pomohla. Objevit smysl této bolesti. Udělat vše, aby byla eliminována a pak jim pomoci přijít do toho okamžiku víry, kdy říkám: „Potřebuji tě, potřebuji tvou modlitbu“. A pak objevíme, co je vzkříšení:  
Vzkříšení není útěk od bolesti, do světa potěšení (radování)?? Ale stát blízko lidí trpících. Marie stojící u kříže je již vzkříšený člověk. A vzkříšení je stát s lidmi. a bojovat o pokoj a oznamovat dobrou  zprávu. Vstávat. Protože jsme přijali sílu Ducha a jsme muži a ženami vzkříšení, což nám dovoluje vystát bolest a být muži a ženami soucitu.

Kazeta devátá 

...smím vaši pozornost zaměřit na jednu věc - obnova, retreat není u konce. A prosím vás, abyste byli velice pozorní.
Vidíme dneska tolik lidí duchovně umírajících. Tak mnoho lidí duchovně hladoví.Tak mnoho lidí prožívá bolest. Ti  lidé vás potřebují. Ale potřebují vás zakotvené v Ježíši. A jestliže vás volám k růstu, tak to není pouze, že vyrostete, ale že slyšíte pláč chudých.  
Tak vás vyzývám, aby jste byli pozorní k tomu, co vám Ježíš říká. Je docela snadné teď přepnout, odejít z retreatu. A vím, není vždy snadné být pozorný k Ježíši. 
Je tak mnoho lidí v beznaději. A nemusím vám říkat, že církev v Irsku prožívá bolest. Je důležité, aby každý z nás byl tváří, rukou, a srdcem Ježíšovým. Volám vás, aby jste byli pozorní. Ne jen kvůli vám samotným, ale kvůli pláči chudých a kvůli Ježíši. 
Je to celé tajemství  Ježíšovo: Bůh je láska. Co se děje, když odmítneme lásku? Co se děje, když se bojíme Boha? To je něco o zranitelnosti Ježíšově. My můžeme zranit jeho srdce. Pouhý nedostatek pozornosti. Když jsme ve vztahu s lidmi, když někoho  milujeme, chceme k nim být pozorní. Je to celé otázka pozornosti. Stejně je to s Ježíšem. Musíme k němu být velice pozorní. Můžeme velice snadno z věcí vyklouznout a začít být pozorní pouze ke svým zraněním, ke svým potřebám, ke své úzkosti, ke svým záležitostem. 
Volám vás k tomu, aby jste byli pozorní. A to je otázka naslouchání. A také být zakotvení v Ježíši. Dejte pozor, abyste neopustili retreat před tím, než je u konce. A zůstaňte pozorní. Víte, Ježíš může čekat do poslední minuty, než vám něco řekne. Mluvili jsme toto ráno o smíření, o tajemství smrti Ježíšovi, bolesti smrti Kristovy. Jedna ze soch, která se mě opravdu dotýká je pieta od Michelangela. Můžete ji vidět ve sv. Petrovi, neuvěřitelná mramorová socha. Téměř můžete vidět, jak se tělo hýbe. Delikátnost s jakou... Michelangelo je neuvěřitelný člověk, můžete vidět jemnost, křehkost ve tváři a  v rukou, cítit váhu těla Kristova na kolenou a v rukou Marie; můžeme se společně zamyslet nad tím, co se stalo této ženě...která drží mrtvé Kristovo tělo. Mrtvé tělo svého syna. Anděl jí řekl, že jeho vláda bude pro vždy. A tady drží  mrtvé tělo. Zdá se, že všechno je skončeno, všechno je u konce. Žili jsme nádherný sen. 
Myslím, že jste také potkali lidi, kteří říkali: všechno je u konce. Kteří onemocněli, kteří se ještě nevyrovnali se svou smrtí. Lidé kteří jsou blízko rozvodu. Pocit, že tu není  více naděje. Pocit, že je to všechno u konce. Někdy to vidíte u lidí, když zestárnou a více života je za nimi než před nimi, mají pocit „je to u konce“.
Nebo lidé, kteří upadnou do duševní nemoci... to je také myšlenka na to, že je to celé u konce. Co podrželo tuto ženu? A co drží nás? V časech, kdy máme pocit, že je to celé u konce. Kde je to světlo? Chci jít zpátky k celé historii slibů Krista (o Kristu?) 
Někdy když naslouchám lidem, zdají se mi být více polapení  pravidly, nebo dokonce s přikázáními. Zdá se. že nevidí, že celé poselství evangelia je slib. Je slib. Slib je vždycky místem naděje, Ježíš slibuje. A dokonce to co se  zdá být přikázáním, je ve skutečnosti pozváním a slibem. Když Ježíš říká miluj své nepřátele, tak to co říká,  je pomůžu ti.
Ježíš nám chce říct něco o nasycení. (potravě pro duši). Buďte dost opatrní, abyste dobře nasytili své duše. 
Buďte pozorní, abyste našli to, co potřebujete, abyste nasytili, dali výživu semínku, které má růst a má nést mnoho ovoce. Také musíme být opatrní na to, co je jed a co je dobré jídlo. Být opatrní na to, co to semínko může zabít. Uvést ho do zmatku nebo do nemoci. A co je nasytí, co mu pomůže rozkvést, růst, takže se skutečně staneme muži a ženami, kteří mohou naslouchat Ježíši, následovat Ježíše, být znamením pro tenhle svět a slyšet volání chudých. To je to, o čem to celé je.
Jsme zde, abychom byli muži a ženy, kteří slyší pláč (volání) chudých a kteří nechají Ducha svatého přijít skrze sebe. 
Nasycení. Vyzívám vás k pozornosti k tomu, co je tím nasycením, a jak  budete hýčkat toto semínko. Semínko Ducha svatého. Abychom až pojedeme odtud, měli touhu starat se o to semínko, nechat jej růst, takže se můžeme stát muži a ženami, kteří jsou skutečnými následovníky Ježíše, oznamující vzkaz, neuvěřitelný  vzkaz uzdravení, míru, jednoty. 
Samozřejmě že prvním způsobem nasycení bude slovo, slovo samo. Slovo Boží. Možná jste si všimli, ...mám tu čest, privilegium mluvit...Když jsem delší čas žil s lidmi v arše a moje denní zkušenost s křehkými lidmi nasytila slovo a jak slovo mi dávalo světlo, osvětlovalo můj denní život. Je to druh základní zkušenosti s lidmi, s jejich bolestí, utrpením, vztekem, depresí, růstem, jejich strachem, jejich touhou zemřít, touhou žít,...to je základná zkušenost, kterou vy v arše a mnozí další žijete.
Jsme lidmi a co důležité je, abychom nacházeli čas naslouchat lidem. Jedna z mých největších radostí je prosté naslouchání lidem. Když jsem ve své komunitě, strávím možná osmdesát procent času pouze nasloucháním lidem. Je to neuvěřitelné prostě vidět Boží dílo v lidech. Děje se to. 
Nečetl jsem mnoho knih, ale naslouchal jsem mnoha srdcím. A tam to je...ten pohyb, děj který tam je...      
Když člověk žije s lidmi s postižením, je to nesmírná milost viděl lidskou přirozenost v její velice základní podobě. Ne zahalenou v potřebě moci, v potřebě toho a onoho. Je něco v lidech s postižením, co je odhalené.   
Lidskost. Myslím, že když jsem žil v arše, naučil jsem se, co je to být člověk. O čem to celý je, být člověk. Ne člověk, který je workholik, který potřebuje kontrolovat a mít moc. 
Je něco zásadního, hlubokého v člověku: potřeba slavit. Bavit se. Smát se. Tančit. Potřeba zpívat. Myslím, že tohle jsem se naučil v životě s postiženými. Než sem žil s postiženými, byl jsem poněkud vážný:-) trochu škrob(?):-). 
Vnímám, že život s lidmi s postižením je určitý způsob relaxace. Dostaneš se více do kontaktu se svým tělem a se svou citlivostí (tenderness) a tak dál. A když jsi s lidmi s postižením, nemusíš nic dokazovat. Samozřejmě že u stolu nebudou diskutovat o politice nebo teologii. Stráví většinu času blázněním kolem, smíchem. 
Objevit,co znamená být člověkem, tančícím člověkem ...lidskost, která zpívá ... to neznamená, že tu nejsou konflikty, skrze které se  musíme propracovat. Těžkosti, bolest. Jo. To všechno tam je. To všechno je část lidskosti. Ale nějak hluboce, zásadně znamená být člověkem bytí s druhými lidmi. A radovat se. A slavit. Vzdávat díky. Vzdávat díky za co? Za to jak se posouváme od samoty ke společenství.    
Mám zkušenost s lidmi z institucí, kteří tam byli velice osamělí. A mnozí z nich prošli touhle cestou od samoty ke společenství. Mnozí asistenti. Já sám. Ze samoty. A samota může znamenat, že jsem utíkal ze své vlastní samoty pomocí výkonnosti, síly, znalostmi, ani jsem nepoznal, že jsem sám. Ale projít tímto procesem od samoty k společenství... to je to co slavíme. 
Během velikonoc -v naší a v mnoha jiných komunitách - sdílíme se, než jeden druhému myjeme nohy. Sdílíme se o tom, jak nás Bůh dovedl až sem. Jak jsme se posunuli od samoty k sounáležitosti, jak jsme byli v institucích a jak se věci změnily.  
Lidé jsou povoláni být lidmi vzdávajícími chválu. Protože jsme milovaní a Bůh nás zavolal k sobě, spojil nás v závazném vztahu. už nejsme sami. Máme jeden druhého. Každý z nás prochází těžkými časy. To je v pořádku. Když jsme spolu, pak to nevadí. Jdeme těžkými časy, jdeme bolestmi, ..je to v pořádku. A jsme spolu. 
A můžeme děkovat. Být lidmi oslav. 
Jedna z věcí, kterou považujeme v arše za důležitou je, aby každý asistent, který přichází, byl doprovázen. Je to důležité. A být doprovázen je mít někoho, s kým člověk může jít společně. A zjistil jsem, že spoustu lidí tenhle doprovod nemá. Nemají nikoho, s kým by mohli mluvit. Stejně je na tom mnoho kněží: nikdo je nedoprovází. Takže nevědí, jak doprovázet.
Jenom jít s lidmi. Ne jim řikat, co mají dělat. Ale odhalit jim jejich příběh, připomínat jim jejich příběh. Jedna z mých radostí v arše je, že když znám lidi dvacet let, jsem svědkem jejich příběhu. A mohu jim připomínat: pamatuješ si...jak se Tě Ježíš dotknul právě v tomto konkrétním okamžiku? A je důležité doprovázet se vzájemně, takže nebudeme uzavřeni v našem malém světě. Našich strachů a ztrát odvahy. Potřebuje otevřít srdce jeden druhému. Ti z vás, kteří jste kněží, povzbuzuji vás, protože je nesmírně důležité doprovázet lidi. Jít s nimi. Ti z vás, kteří mají zkušenost, s lidskou skutečností...ne jen psychologové... lidé, kteří mají hluboký smysl pro to, co znamená být člověk, kteří vědí co je růst lidsky ke zralosti,  ...co znamená růst ve zralosti v lásce k Ježíši.. lidé, kteří tento smysl (pochopení, cit) mají.....protože víme, že existuje tak mnoho lidí uzamčených sami v sobě...potřebujeme lidi, se kterými bychom šli, se kterými bychom si mohli naslouchat.. 
Ne se dát chytit do pasti vzájemné závislosti. To ne. 
Prosím buďte pozorní a nedejte se chytit do situací, kdy se lidé stávají příliš závislými. Možná, že když my sami hledáme průvodce, hledáme někoho, kdo by nám svým způsobem byl otcem, matkou,..a to není o čem doprovázení je. Je o bytí přítelem...který nám může připomínat, že jsme povolaní růst. 
Celý tento proces může být sycen slovem, slovem Božím, živým slovem Božím. A nasycen svátostmi. Svátosti jsou nesmírně důležité. Jindy jsem říkal, buďte pozorní k tajemství svátostí. Myslím tím eucharistii. Protože když přijímáme tělo a krev Páně, je to závazek. Není to jen moment milosti, je to závazek: vstoupit do vztahu lásky s Ježíšem. Znamená to nechat Ježíše žít ve mě a sebe v Ježíši. Tak, že společně můžeme slyšet volání chudých. Je to závazek. 
Takže eucharistie není jen krásný akt na který potom zapomenu, ale něco mnohem hlubšího. Jíst tělo Kristovo.                    
(...)? To je zdroj naší proměny. A jak s necháváme proměňovat, přijímáme Ježíšovu lásku v našich srdcích, která nás svým způsobem vytahuje dopředu. Táhne dál ...slyšet volání chudých. 
Takže svátost je důležitá, ale ne jako jakási pouhá magická realita. Je to mnohem víc – je to závazek k proměně.   
Jako modlitba. A již jsem řekl, že jak Ježíš mluví o své těle a krvi, které se stávají nasycením, je to celé tajemství jeho vtělení. Řekl jsem vám, že moje matka než zemřela, tak dva roky předtím, to co jí nasytilo byla přítomnost lidí, kteří za ní přišli. Byla nasycená lidmi. Pro mnoho starých lidí to tak je. Jsou to návštěvy, které je nasytí. Probudí. A život se začne přelévat. Stejně je to s vtěleným Ježíšem. Je to on, kdo nás sytí. Je přítelem, milovníkem, který  nás volá do blízkosti a otevření našich srdcí. Je svátost ...ale taky modlitba. Vzít si čas, čas....čas být s Ježíšem. A jak říkám nejen říkat modlitby, ale vstoupit do vztahu s Ježíšem. 
A občas modlitba není něco zrovna vzrušujícího. Když byla moje babička přes 90, ztrácela trošku přehled. Přišel jsem na večeři a ona si myslela, že je to snídaně. Tak jsem místo dobrého jídla měl toast a kafe. Tak to bylo. Takže nemohu říct, že když  jsem  šel k babičce, že by se schylovalo k nádherné události. Nechodím se modlit kvůli nádhernému zážitku, chodím tam potěšit svojí babičku:-).Ona byla šťastná, přinejmenším já si to myslím.              
A když se modlíme, to není očekávat dobré jídlo a pak zjistit, že je to snídaně. Je to potěšit Ježíše. Je to tak jednoduché, jak jsem řekl. Nechodím se modlit, abych měl dobré pocity. Jdu tam, protože když jsem šel za babičkou, bylo to, abych jí udělal radost. To je pravda, já ji miloval. Ale tehdy mě to nepřineslo nějaký velký zážitek. Cestoval jsem pěkně daleko a stejně jsem dostal snídani místo večeře. 
Modlitba není mít velké pocity. Je to potěšit Ježíše, být s ním. Protože, myslím si, je rád, když přijdeme a sedneme si vedle něj. A prostě řekneme, skrze všechen chaos naší představivosti(?): mám tě rád. A chci být tvým přítelem. Nauč mě být tvým přítelem. Nauč mě, abych mohl zůstávat v tobě a ty zůstávat ve mě. Uč mě, abych mohl zůstávat v tvé lásce, protože láska je  to celé tajemství, které nám Ježíš přišel dát. Zůstaňte v mé lásce, jako otec miluje mě, já miluji vás, zůstaňte v mé lásce. To je velice jednoduché. 
Modlitba je pro nás důležitá.
A pak být opatrní: být velice opatrní, protože tu mohou být věci, které mohou  být otrávené. 
Jeden z jedů dneška, na který musíme být velice opatrní, je televize. Televize je velice vlivné medium. Neříkám dobré nebo špatné programy. To není problém. Problém s televizí je pasivita. Necháváme věci jenom se stát. Jestli nejsi spokojený s televizí, můžeš jí vypnout. Jenže o tom to není, to není odpověď na problém...(s televizí nezačneš mluvit)... kterým je  pasivita. 
A tak necháváme do sebe nahrát věci, a jsou to hluboké nahrávky... jen se necháme...Je to pasivita, která je na televizi nebezpečná. A nevíme, jak reagovat, jak mluvit, jak diskutovat. Musíme být opatrní. A všiml jsem si, že když jsme v depresi, nebo v konfliktu, nebo rozrušení, když prožíváme vnitřní bolest, je velice snadné propadnout této vnitřní pasivitě...jenom nechat do sebe vcházet věci... a to je nebezpečné. Protože to může zničit některé nahrávky v nás. Nebo ne je zničit, ale překrýt je. A naplníme tyto neuvěřitelné nahrávky které jsou v nás materiálem, který není zrovna prozařující, vedoucí nás k lásce... 
Tak musíme být opatrní co nasytí toto malé semínko, jaký způsob odpočinku potřebujeme. My všichni potřebujeme relaxovat. 
Naše tělo potřebuje odpočívat, my potřebujeme obnovovat naši mysl. Obzvláště pokud prožíváme hodně stresu, potřebujeme najít způsob jak relaxovat ... jak se bavit, radovat, smát se, zpívat. Ne být příliš vážný.
Tak dodávám odvahu lidem s postižením: prožíváme spoustu legrace. Máme také problémy ale také spoustu zábavy. Najít způsob relaxace, abychom, mohli být lidmi, kteří jsou relaxovaní, kteří jsou v pohodě. A jak jsem řekl: starejte se o sebe. Protože jsme příliš vzácní na to, abychom se o sebe nestarali.
My všichni jsme příliš vzácní Ježíši. A protože jsme příliš vzácní, musíme věnovat spoustu péče sami sobě. Spoustu péče, taky abychom mohli být v pohodě, abychom mohli přinést spoustu ovoce, abychom mohli být muži a ženami, kteří jsou plně živí, šťastní, lidé, kteří milují, a lidé, kteří našli skutečný smysl života skrze a v Ježíši.         
Tak vás vyzývám, abyste skutečně milovali sami sebe. Abyste mohli nést mnoho ovoce, Abyste mohli být v pohodě. Abyste mohli být relaxovanými, aby to co je hluboko v nás, mohlo vyjít na povrch.  
A jak si pomoci navzájem, muži a ženy. Tady je velká otázka pro každého z nás. Jak integrovat sexualitu ve skutečné citlivosti. Vzájemném uznání. Protože my všichni máme pro druhé dary. Muži potřebují ženy, ženy muže. Potřebujeme jeden druhého. 
Potřebujeme jeden druhého, protože si vzájemně pomáháme růst. Můžeme jeden druhému pomoci k pravdivosti, ale to znamená, že potřebujeme dosáhnout integrace, aby naše genitální sexualita nebyla víc jen adoslescentním hledáním nějakého afektivního potěšení. 
Nějak se můžeme stát celými, protože o tom to celé je. Stát se celými. Takže můžeme ocenit a milovat jeden druhého. To je co říká Ježíš: Milujte jeden druhého, protože já jsem miloval vás. 
Objevit co to znamená být komunita a být spolu. A nějakým způsobem, kvůli naší křehkosti, chránit jeden druhého. Pro naší poničenou (zlomenou) afektivitu. Protože my potřebujeme jeden druhého. Potřebujeme růst v našem vzájemném ocenění. Potřebujeme jeden druhého. 
A jak se svět stává víc obtížným a je tu více bolesti všude kolem, učedníci Ježíšovi se musí naučit milovat, protože podle lásky,  kterou mají jeden k druhému je ostatní poznají. To je co Ježíš říká. 
Toto malé semínko, které jsme přijali... semínko Ducha, Slova Božího, opatrujme ho (?), milujme ho, syťme ho. Jako nás Ježíš volá, abychom milovali sami sebe, abychom mohli nést mnoho ovoce, objevujíce nasycení, které potřebujeme a to, které dostáváme ve slabých a chudých. 
Myslím, že většina lidí, kteří přišli do Archy nebo do Víry a světla, přišli dělat něco dobrého. Dobro pro chudé, pro slabé. A co jsem objevil je, že oni pro mě dělají dobro. Mění moje srdce. Pomáhají mi objevit kým jsem. 
Zjevují mi nejhlubší část mé bytosti. Že nejsem jen hlava, povolaná k výkonnosti, ale že jsem bytost s hlavou a srdcem a že mám tělo, a že potřebuji tuto komunitu, kde milujeme jeden druhého. 
A tak vás vyzívám, abyste si dovolili také být nasyceni očima chudých. Těmi, kteří ve své jednoduchosti přichází, dávají nám pusu a říkají: miluji tě. A nějakým způsobem  nám zjevují celé tajemství něžnosti (?,citlivosti). Říkám to, protože v našem světě se všichni obrovsky bojíme něžnosti. 
Tolik se toho děje v oblasti sexuálního zneužívání...lidé jsou dnes obrovsky vystrašení něžností... protože nedovolujme Duchu svatému proniknout naši něžnost. Používáme něžnost k ovládání, nebo hledání radosti, místo abychom dávali jistotu a mír. 
Musíme znovu objevit naše těla, možná v novým, docela novým způsobem. Kde je Bůh přítomen. A pak možná objevíme plněji Pavlova slova: Nevíte, že vaše tělo je chrámem Ducha a že Duch Boží žije ve Vás? 
Vzácnost našich těl. Jak můžeme být společně znamením...jeden druhému.. .znamením něžnosti Boha. 
To znamená, že musíme být citliví pro Ježíše, musíme se opravdu stát jeho přáteli, a jak jsem řekl požádat ho: nauč mě být tvým přítelem. 
Nauč mě zůstávat v tvé lásce, uč mě, abych mohl žít v tobě a ty ve mě. A společně v církvi můžeme být Ježíšovým znamením (?, svědectvím pro J.?). Toto „společně“ - mezi všemi křesťany; můžeme být znamením lásky Boha k jeho lidem. Spolu s těmi, kteří jsou jiného vyznání, kteří nemají vyznání, můžeme být znamením, že věříme v naši společnou lidskost, v to, že Bůh je do lidí zamilovaný.   

Kazeta desátá 

Mluvili jsme o malém Mouzesovi, který se cítil zrazen, nemilován, nechtěný, a neměl žádnou sebedůvěru.
A mluvili jsme o tom, že když byl přijat malou komunitou v Zimbabwe, začal se cítit bezpečně. Protože byl milován. Posunul se od strachu k důvěře. 
Možná, že celý tento retreat je o tom, abychom objevili, že jsme Mouzes. Že jsme také toto malé zlomené dítě. Ti, kdo se cítí zrazeni, zraněni, kdo jsou motivováni strachem. Ovládáni strachem. Že mi také jsme povoláni projít cestu od strachu k lásce. 
A jedna z prvních věcí, kterou Mouzes musel udělat, je že musel přijmout sebe. Že má mozkovou obrnu, že nikdy bude příliš chytrý, že nikdy nebude schopný jít do významných škol, nikdy nebude mít velkou funkci - ale že je milován. 
A možná celý tento postupný proces přijetí toho kdo jsme, a ne život v žárlivosti, ve vzteku, v obviňování druhých - naší rodiny, církve, autority - to je posun, ke kterému jsme všichni povolaní. 
Můžeme objevit Pavlova slova, že Bůh si vybral slabé, aby zahanbil silné. Vybral si bláhové, aby zahanbil moudré, vybral si ty, kteří jsou nejvíce opovrhovaní. Jsme povoláni, abychom se stali Mozesem. Jsme povoláni, abychom se stali Antoniem. V procesu postupné akceptace toho, co je v nás zlomené. 
Jistě, jsme povoláni, abychom dělali pokroky. Také Mouzes je volán k tomu dělat pokroky, a jsou to pro něj těžké okamžiky, kdy se po něm chce, aby chodil, aby komunikoval...nesmí vzdávat. Také my jsme povoláni, abychom dělali pokroky. Abychom zkoušeli dělat věci, o kterých si myslíme, že jsme neschopni je dělat. Je to dlouhá cesta. Přijít zpátky k nám samotným a rozpoznat, že jsme vzácní. A když porozumíme, že jsme  vzácní, věci se začnou měnit. Můžeme vstupovat do  situací mnohem více chráněni. Ve vědomí, že patříme k Bohu a Bůh patří k nám. Že Bůh nás vede a že nám říká: neboj se. Protože já jsem s tebou. Protože já jsem tě vykoupil, já jsem tě osvobodil. Přivedl jsem tě na místo svobody a volám tě jménem. Jsi můj. A když půjdeš skrz vodu, budu s tebou; když půjdeš přes řeky, voda tě nezaplaví.  
Když půjdeš ohněm, nespálíš se. Plamen tě nepopálí, protože já jsem Hospodin, tvůj Bůh, Svatý Izraele a ty jsi pro mě vzácný a protože jsem si tě zamiloval. Neboj se já jsem s tebou. 
To je naše cesta. Cesta od vědomí slabosti ... k vědomí slabosti. Mouzese  jeho vědomí slabosti přivedlo do strachu. Nemohl sám nic dělat, a tak ležen vystrašený na ulici. Přivedli ho do nemocnice, ale nikdo v nemocnici mu nemohl říct: Patříme k sobě. Byli tam lidé, kteří mohli říct: „dělám pro tebe věci, nosím ti jídlo, umyji tě, ale nemám čas být s tebou. Takže nemůžeme vstoupit do skutečnosti  vzájemné sounáležitosti...“ 
Sounáležitost. V jednom okamžiku jej lidé z archy ho přijali. A byli schopní říct „patříme k sobě“. To je o čem je  Archa, o čem je Víra a světlo. Je ok jen být sám sebou. A máme se rádi. A tak postupně mohl akceptovat, otevřít se, růst, dělat pokroky, protože věděl, že je milovaný, že je v bezpečí. A to je naše cesta. Je to cesta objevení závazku. Skrze komunitu, skrze rodinu, skrze to že patříme Bohu. 
(tady několik minut nesrozumitelných: něco....zkušenost, že se cítíme blízko  Ježíši a Ježíš že je blízko nám. ...ukázat nám, že jsme důležití. Mouzes potřeboval toto zjevení, my ho potřebujeme: poznat, že jsme důležití. To chce pozornost, pro okamžiky zjevení. Potřebujeme tenhle objev. Bůh mě zná mým jménem. ... Krok za krokem ...toto zjevení  pokračuje... že určitým způsobem je Bůh přítomen...zjevení přítomného Boha... tyto momenty Boží přítomnosti... pod všemi zmatky je vědomí pokoje).
	 Je velice důležité, abychom poznali, když projde Bůh. Abychom poznali takové zjevení. Přítomnost Boží. Obtíž s Ježíšem je, že je tak pokorný a že sám sebe nevnucuje. Vzkříšení je velice pokorná skutečnost, Ježíšovo zjevení je také velice pokorné, naše vzkříšení, přítomnost Boha je velice pokorná realita, ... 
Někdy bychom chtěli projev Boha  v zemětřesení jako na Sinaji, a to by nás naplnilo strachem a měli bychom pocit, že to byla skutečné zjevení Boha. Ale on nepřichází takhle, v hromobití, v blescích. Přichází ve velice jemném vánku. Když nejsme pozorní, nevšimneme si ho. Tak vás vyzývám, aby jste byli pozorní k těmto momentům v životě. K těmto momentům zde, vnímat Boží přítomnost a to, že jste pro Boha vzácní. 
Naneštěstí lidé zapomínají. 
Viděl jsem spoustu lidí, kteří začali svou cestu skvěle, s vědomím povolání, s vědomím mise. Ale za deset let zapomenuli. Viděl jsem to u lidí v arše, viděl jsem to u lidí ve Víře a světle, v manželství, řeholních.komunitách, u kněží... Zážitek povolání se vytratil. 
Když se brali, cítili, že je to povolání, cítili, že je to svátost, že budou spolu spojeni, že... to samé kněží, cítili, vnitřní sílu když byli vysvěceni, .....vidím u lidí v Arše...to zklamání, pocit, zážitek: bylo to skutečně povolání? To je proč potřebujeme duchovní cvičení, proč potřebujeme doprovázení, ...potřebujeme, aby nám lidé pomáhali na naší cestě, připomínali nám,... abychom nevešli do deprese, agrese, neztratili nadšení nebo smysl mise, to je to: prožitek, (vnímání,sense) mise. Ježíš byl poslán otcem. A my byli posláni Ježíšem. A toto poslání začíná společenstvím. Společenstvím srdcí. Momentem zjevení (revelation), že jsme  milovaní. Protože nás Ježíš miluje, posílá nás, abychom byli jeho zjevením v našem velice poničeném a depresivním světě. 
Takže zjevení. Milovat není jen zjevit, je to také rozumět. Je velice  důležité rozumět sobě, dynamice našeho života a rozumět lidem. Pamatuji se, jak jsme v naší komunitě přijali poměrně zlomenou ženu. Měla epilepsii, hemiplegii, a byla docela tlustá. Jednu ruku a nohu nehybnou a spoustu  hněvu, spoustu. Trvalo nám dlouho, než jsme pochopili, proč se vzteká. Je důležité rozumět, proč jsou lidé vzteklí,  proč jsou lidé naštvaní. Na sebe, na Boha, na život.
Pomalu jsme začali objevovat , že je plná zloby, protože nemá děťátko, a ona si přitom tolik moc dítě přeje. Aby jí řeklo „mami, já tě mám rád“ A byla velice žárlivá na svojí sestru, která měla děti tři. 
Co potřebovala nebyl někdo, kdy by zastavil její násilí. Protože její naštvání a agrese byly něčím docela přirozeným. Mladá šestadvacetiletá žena, jejíž tělo bylo stvořeno pro to, aby měla dítě, aby dala život... aby nebyla naštvaná, že nemůže mít dítě? To je velice přirozená  realita. Co bylo méně přirozené, že svůj vztek vylévala na každého: rozbíjela okna, křičela na každého... Problém nebyl zastavit její vztek, ale rozumět jí. A pak aby jí někdo mohl říci: rozumím ti, to pro tebe není jednoduché. 
Odejmout její strach a frustraci a pak možná pak říci: nemůžeš svůj vztek vyjádřit jinak? Musíš rozbíjet okna nebo talíře? To přece není chyba oken... 
To co potřebovala bylo, aby jí někdo řekl: rozumím. Násilí je obvykle vzkaz. Vzkaz strachu, strašlivé poselství o strachu. To co potřebovala bylo, aby někdo řekl: rozumím.  
Každý z nás potřebuje lidi, kteří by nám rozuměli. Protože každý z nás má své bloky a obtíže v otvírání se. 
Včera jsem mluvil o muži, jehož emoce byly uzamčeny. Jsou uzamčeny, dokud neexplodují. 
Nepotřebujeme kritiku. Nepotřebujeme být souzeni. Potřebujeme někoho, kdo nám řekne: není to pro tebe snadný. Rozumím ti. 
A zmínil jsem to hlavně okolo odpuštění. Obtíž, kterou máme v odpouštění lidem. V tom co Ježíš říká: miluj své nepřátele. Někdo nás třeba za zády pomlouvá. Zkuste o tom člověku říct, že je moc fajn. Můžete mít ten úmysl, ale ...(?, dobře to nepůjde). 
To prostě není možné milovat nepřítele. Nemůžeme nepřítele milovat, protože se musíme bránit. Před vším co ohrožuje náš život. Můžeme milovat nepřítele, pouze pokud víme, že jsme  chránění Bohem. To je jediná cesta. Vědomí, že jsme Bohu vzácní; pak už se nemusím bránit, protože Bůh se bude starat sám. On slíbil, že se o nás postará. Bůh je Parakleitos. Obránce, obhájce, spojenec, obránce ...dojít k poznání, že Bůh mi rozumí, že nemusím být perfektní tak jak mě chtějí moji rodiče nebo moje skupina. Víme co je dokonalost. Je to akceptovat naši nedokonalost. A důvěřovat v Boha. A růst, jak Bůh chce, abychom rostli. Přijmout, že jsme Mouzes, ne ten velký, ale ten malý, to je to, co jsme. 
Jsme všichni zásadně lidé s handicapy. Někdy je to víc vidět: když má někdo vozík, nebo když má někdo potíže verbalizovat nebo těžkosti  rozumět. Ale všichni jsme lidé s postižením.  
A buďte si jistí, že vnitřní neviditelná postižení jsou mnohem závažnější, než ta vnější. Daleko více závažná. To postižení v lidech, nezměrný handicap těch, kteří odmítají lidi s mentálním nebo fyzickým postižením, to je závažná skutečnost, to jsou lidé kteří odmítají a soudí druhé. 
Takže my potřebujme, aby nám někdo rozuměl. A potřebujeme objevit Boha, který říká  rozumím. Rozumím, že nemůžeš milovat své nepřátele. A chceš, abych ti pomohl? Chceš, abych ti dal svého Ducha? Máme krok za krokem poznat, jak se k nám Bůh přibližuje. Jeho nesmírný slib Parakleita.
V posledních letech se nám rozmohlo charismatické hnutí. A to je nesmírně dobré znamení, zjevení. A sebou nese některá nebezpečí. Někdy si myslíme, že Duch svatý je někdo, kdo nám dá prorocké dary a dar jazyků. Samozřejmě, že může. Ale zapomínáme, že skutečná páce Ducha je proměnit naše srdce ze srdce z kamene v srdce z masa a naučit nás milovat naše nepřátele a objevit naší pokoru a nepatrnost. A že nás volá, abychom byli muži a ženami blahoslavenství, žít blahoslavenství; těmi kdo bojují o mír. A kteří první milují ty kteří nás nemají rádi. Ne se skrývat za zdi vlastního elitářství. Síla Ducha aby proměnila naše srdce. 
Zmiňoval jsem nádherný Pavlův text Korinťanům kde ve třinácté kapitole říká: kdybychom mluvil všemi jazyky lidskými i andělskými ale lásku bych neměl, nejsem nic, kdybych měl víru, která by přenášela hory a prorocký dar a  neměl lásku... nemám nic.pokud vydáme své tělo, a všechno co máme rozdáme chudým... v nesmírné štědrosti ..  a nemáme lásku ..je to nic. 
Co je láska? Je to být trpělivý. Být vlídný. Být jemný. To je to. Stát se jako Ježíš tichý a pokorného srdce. 
A tato pokora a tichost srdce Ježíšova to není něco  ..je to planoucí vášeň. Protože Ježíš je člověk, který vášnivě miluje. Ale miluje v něžnosti a pokoře. On je neuvěřitelný milovník. 
Potřebujeme, aby nám někdo rozzněl a abychom rozuměli. A rozumět znamená mít na to čas a pracovat na tom. Rozumět lidem, rozumět druhým, odkud vychází jejich strachy. Láska není nějaká emocionální realita, musíme na ní pracovat. Rozumět situaci, rozumět bolesti a strachu druhých, abychom se k nim mohli přiblížit, aby bariery mohli pomalu klesat. 
Bůh nám nehodlá říct, že máme dělat věci, které nechceme. Jak poznáme, co po nás chce? On je tak neuvěřitelný milovník, že když chce, abychom něco udělali, tak nám dá touhu po tom to udělat. To je nádherný. On je neuvěřitelný Bůh. (?,musíme ho vážně poznat). 
Nikdy po nás nemůže chtít věci, které nechceme. Jediná věc je, že musíme sestoupit k našim hlubokým přáním. 
Najít nejhlubší přání. A nenechat se chytit svými povrchními přáními. Proto potřebujeme rozlišování, proto potřebujeme pomoc, čas, retreat. Přejít od povrchních přání k těm hlubokým. To po nás chce Bůh. Ne že někde shůry říká: ty musíš udělat tohle. To není jeho způsob. 
Proto je důležité přiblížit se Ježíši a zbavit se tohohle strachu, který přichází z našeho vzdělání. Strašlivý strach z Boha. Abychom objevili Boží něhu, citlivost. Způsob, jakým Bůh rozumí našim zraněním, naší zlomenosti. 
Rozumí našim nemocím, postižením, rozumí ... samozřejmě, že rozumí. Mnohem víc než my. Objevit, že nás někdo chápe. A že je to ok. 
Rozumět, že máme v sobě sílu. Sílu lásky a nechat ji růst, něžně růst. Byl jsem dotčen lidmi se všemi různými postiženími, lidmi, kteří mají postižení, duševní  nemoci... protože hluboko uvnitř můžeš vidět, nebo vnímat ...volání po lásce, po porozumění a po Ježíši. Z nějakého důvodu, kterému nedovedeme nerozumět,  je zde lidská slabost proto, aby lidé postupně poznali, že jsou chápáni, aby se přijali tak jak jsou.
Ale žijeme v náročném světě, světě náročném pro ty, kdo mají nemoci a postižení, proto je tak naléhavé, aby církev objevila poslání postavit komunity pro lidi s různými typy postižení, 
Proto jsme povoláni poznat toto poslání. Dávat  podporu, stvořit místa, kde se lidé cítí přijati a akceptováni, kde se necítí sami. Místa církve, místa komunity, kde se lidí cítí přijatí, kde je jim cosi zjeveno, kde se uzdravují. Co uzdravuje? Znám lidi, kteří jsou hluboce narušeni, protože vnímají, že je nikdo nemiluje. Prožívají úzkost a strašlivý pocit samoty, že je nikdo nechce, že nemají místo ve světě. Milovat je také vytvořit místa náležení. Volat po jednotě v sounáležitosti.
Jsem pohnut Pavlem, když píše Filipanům, komunitě, kterou má rád – to je v listu vidět. Myslí na ně a prosí je,  aby pracovali pro jednotu. A to je, jak víme, volání Ježíšovo. Být jedno. Jako Otec a Ježíš jsou jedno. Dokonale jednotní. 
Být perfektně jednotní znamená bojovat, pracovat pro jednotu. Bojovat pro jednotu. Jednota není něco jen emocionálního, vyžaduje spoustu práce. Čas a práci bojovat o jednotu. To je touha Pavlova, Ježíšova a také Ducha: Jeli možné povzbudit v Kristu, jeli možné posílit láskou, jeli jaké společenství ducha, jeli jaký soucit a slitování: dovršte mou radost, buďte jedné duše, jednoho smýšlení a v ničem se nedejte ovládat  ctižádostí ani ješitností, nýbrž v pokoře pokládejte jeden druhého za přednějšího než sebe. Každý ať myslí na to, co slouží druhým, ne jen jemu.
Toto volání je voláním Ježíšovým po jednotě. Milujte jeden druhého, protože já jsem miloval vás. 
Buďte jedno jako já a Otec. 
Jak se můžeme stát nástroji jednoty? A když mluvím o nástrojích jednoty, mluvím o jednotě v rodině. V komunitě. Ve farnosti. V církvi. Mezi křesťany z různých církví. To znamená pracovat pro jednotu, to je poslání každého člověka,....nebýt  chyceni v nenávisti, konfliktech, depresi. Je to obzvláště poslání každého Ježíšova služebníka. 
Naše mise je misí jednoty. Jsme povoláni být prostředníky jednoty v různých místech a různým způsobem. V naší farnosti, rodině, v komunitě, bojovat pro jednotu mezi církvemi, mezi křesťany. Jedna podoba jednoty nezastavuje druhou. Jsme povolání vstoupit do tohoto sjednocovacího procesu. Protože to je Boží práce: stvořit místa jednoty. 
Jednota ale není konformita, stejnost. Ne že všichni jsou tím samým. Že každý bude stejný. Pavel mluví  o jednotě těla, kde jsme každý zásadně odlišní. Oko je jiné než noha, noha je jiná než ucho... Každý z nás je velice jiný. 
Není to otázka toho, že já začnu být jako ty a ty budeš jako já. NE. Ty jsi ty a já jsem já. A jsme povolaní k jednotě. Naplnit tělo, já mám svůj dar a ty máš svůj, máme pracovat společně. 
Pavel říká, že těm nejchoulostivější částem těla má být prokazována čest, protože jsou nezbytné pro tělo. 
Lidé s postiženími jsou nezbytní pro tělo. Protože to je celá lidská skutečnost, jdeme od slabosti ke slabosti. 
Slabost dítěte k slabosti umírajícího, to je naše realita, realita lidstva, vstoupit do světa jako slabé děti a odejít jako slabí starci, a celý náš život neseme zranitelné srdce ve zranitelnosti našich těl, to je realita. A nesmíme předstírat, že nejsme Mouzes. Jsme. Neseme Mouzese v sobě. Jsme lidé, kteří musí nést svou slabost. 
A jestli budeme předstírat, že nejsme slabí, že jsme silní, tak budeme utlačovat ty, kteří jsou slabší.
Jsme povoláni se sdílet dohromady. Pomáhat si navzájem. Moje slabost je vaše síla. Protože vás potřebuji. A vy potřebujete mě. Potřebujeme se. To je kde se rodí láska, protože objevujeme, že se potřebujeme. Já se svou křehkostí a slabostmi, vy se svými slabostmi a křehkostmi... a můžeme něco společně postavit.  
 A to znamená, že všichni musíme bojovat o to, abychom se sjednotili. Protože naše společnost je pěkně soutěživá, kde každý musí předstírat, že všechno může zvládnout sám, musíme být skvělí...My nemusíme být skvělí. Máme být sami sebou a milovat jeden druhého. Každý se svými dary, s tím, co má. Můžeme spolu postavit tělo, ale musíme na tom pracovat. Je to skutečná práce. 
Rozlámat rozdělující zdi nepřátelství. Protože mezi lidmi velice rychle se stáváme žárlivými a máme strach z druhých. 
Vzpomeňme si na Pavlova slova z listu Efezským, kdy Pavel poukazuje  hlubokého rozdělení mezi Židy a Řeky. Podezření, že Řekové se budou smát Židům a Židé budu naštvaní na Řeky... ,? překážka. Jako v Belfastu. Nebezpečí, které tu je mezi dvěma skupinami.  
A Pavel říká: Ježíš je náš mír. On zboural rozdělující zeď nepřátelství. Obětováním svého těla Pán stvořil v sobě jednoho nového člověka místo dvou a tak přinesl mír. Rozbil rozdělující zeď... to je mise. Mise Ježíšova a taky naše, poslání rozbíjet takové zdi.  
Protože se bojíme, skrýváme se za zdi elitářství, zdi institucí, ... a pak začínáme obviňovat druhé. Posláním archy  a Víry a světla je bourat zdi, které oddělují lidi...zdi které oddělují schopné a  ty bez schopností, zdi psychiatrických nemocnit, které jsou možná někdy potřeba, ale nikoli neustále.  
Otevřít se a stvořit místa, kde lidé mohou společně být, zbourat zdi mezi  lidmi různých politických preferencí. 
Pracovat na tom, protože to nepůjde snadno. To zabere čas a úsilí. Je to MISE. Máme být lidmi, kteří nebudují pohodlnou církev, ale kteří oznamují Dobrou zvěst. Ohlásit dobrou zvěst, to je mise. 
Samozřejmě tohle nemůžeme dělat sami. Potřebujeme komunitu. Potřebujeme spolu se učit, bojovat společně, odpouštět si uvnitř komunit, protože boj o jednotu začíná doma - tím, že odpustíme jeden druhému. Že nebudeme kontrolovat lidi, nutit jim co chceme, aby byli. Ale pomůžeme jim být svobodnými a být sami sebou a pak se spojili ve svobodě. 
A pak,  když  vidíme jak těžké to je, žít v komunitě, žít rodině...potřebujeme moc Ducha svatého. Potřebujeme tuhle moc, která vychází od Boha a která otevře moje srdce, odhalí lidem jejich hodnotu, která mi pomůže slavit, posílit,...potřebujeme tuhle sílu. Mojí velikou nadějí na tomto retreatu je, že si všichni uvědomíme jak potřebujeme Parakleita, Ducha svatého. Protože  bez něj to nezvládneme. Nemůžeme. Dokud nemáme v sobě novou sílu, pouze jednáme z našich zranění a z našeho strachu. Potřebujeme sílu, moc, novou lásku. 
Možná moje jediná modlitba je,  abychom poznali a přijali to vědomí, že potřebujeme Boha. Že Ježíš není zákon, který máme poslouchat. Že je milovník, který může vstoupit do našeho života, aby nám pomohl pracovat pro mír. Pro jednotu. Odhalit lidem, jak nádherní jsou. 
To samozřejmě přinese pronásledování. Jakmile jdeš proti kultuře, pokusíš se zbourat zdi nenávisti, budou někteří co ti řeknou „skvělý“ a jiní se pokusí zastavit tě. Tak jako se snažili zastavit Ježíše. Protože rozhoupává člun. Způsobem, jakým je s chudými, jak naslouchá oné ženě, způsob, jak mluví s autoritami. Povolává lidi k lásce, a odhaluje, kdo je..a oni mu nechtějí věřit, že by mohl být Mesiáš. (...)
Evidentně půjdeme proti odporu. To je normální. To znamená, že potřebujeme komunitu, kde se vzájemně povzbudíme, kde Duch může dělat svojí práci skrze nás. Abychom se stali muži a ženami, kteří jsou skutečně svobodní ... od sil strachu, od potřeb být schvalovaní všemi ostatními. 
Svoboda Ducha, svoboda ke smíření a k porozumění ..k tomu abychom druhým přinesli svobodu. Potřebujeme místo náležení, protože to znamená, že musíme pracovat na jednotě; doma, v komunitě. Ne v kritice lidí, ale  v jejich podporování. Skrze pravdivost. Říkat co je správné, v co věříme, mluvit v pravdě, protože práce pro jednotu není jen emocionální skutečnost, je to mluvit pravdu s velkou láskou. To je Ježíšova práce. 
A k tomu všemu musíme přijmout Parakleita. Jak Ježíš slíbil, že půjde k Otci a ten pošle jiného utěšitele, Ducha pravdy. 
Nádherné slovo Parakleitos vychází z řeckého slova „para“ a „calleo“. To znamená „ten, kdo odpovídá na volání“. 
Ne jen síla, která mě učiní nadšeným. Ale někdo, kdo rozumí, že jsem Mouzes, že jsem zraněný a potřebuji být milovaný a potřebuji podržet. Každý z nás je takto slabý. 
Potřebuji být povzbuzen, abych si vzal své místo ve světě. Abych přijal sílu, která s Duchem svatým přichází, protože Duch svatý je příslib Otce; o čem mluvil Ezechiel: Přemění srdce z kamene v srdce z masa. Vyliji na vás svého Ducha. Tento slib je pro každého z nás. Ne jen pro představené. Pro každého.  
Jsme povolaní přijmout tuto sílu Ducha svatého. Protože dneska víc než jindy je křesťanství velice, velice zraněné, katolická církev je velice zraněná, hluboce zraněná. Každá církev...  
A Duch svatý je tam přítomen. To je proč se nemusíme strachovat, proč nemusíme naříkat. On je větší, mnohem větší.
A koho si pro tuhle práci vybral? Silné? Ne. Mocné? Ne. Ty malé. To jsme my. Nemusíme moc věcí dokázat, hodně studovat, Bůh si vybral nás. 
Ale musíme tomuto slibu věřit a pak na něm pracovat. Budovat komunitu. Vytvořit síť lásky, kde můžeme důvěřovat a doufat, kde můžeme jeden druhému pomáhat věřit. To je Ježíšova mise. Pracovat pro jednotu a mír. Pro království, pro Otce. Aby bylo víc lásky v tomto světě a míň nenávisti a strachu. Tak můžeme být společně znamením vzkříšení Ježíše. A znamením jeho lásky ke každému člověku.